OM EPIZOISK FRÖSI-RIDNING 223 



Linncva borealis: 1 skenfrukter, af hvilka 6 ägde grobart frö. 



Festuca ovina (fårsvingel): ett treblommigt småaxparti, 

 fastklibbadt vid en skenfrukt af föregående art. 



Bryiim sp. (lågväxt mossart): en 1,'. mm. lång, död gren- 

 spets. 



2. Lagopus lagopus. Profvet tillvaratogs på fyra ripor, 

 skjutna i Säfvar s:n den 19 okt. 1911, och utgjordes af fjäder- 

 rester, torfpartiklar m. m. Dessutom: 



Compositce: fragment af en fjäderpensel. 



Linncea borealis: 6 skenfrukter, alla med grobart frö. 



Equisetiim pratense (fräken): en 8 mm. lång, död grenbit. 



Dicramim sp. (högväxt mossart): 2 lösa blad. 



Polytrichum sp. (troh"gen P. comminie, björnmossa): 4 gröna 

 sporer. 



Sphagniim sp. (hvitmossa): 4 c. en mm. långa grenspetsar. 



Hos såväl ripa som hare voro skenfrukterna af Linncea 

 starkt intrasslade bland fjädrarna resp. håren. Att döma af 

 de mestadels rätt illa medfarna och nötta högbladen syntes 

 åtminstone en del frukter ha transporterats ikring af djuren i 

 åtskilliga dygn, en och annan frukt kanske hela veckor. 



Linncea växer vanligen i fuktiga, mossrika barrskogar, och 

 dess fruktställningar nå ringa höjd öfver marken. Dess sken- 

 frukter kunna därför endast i ringa grad föras ikring af vinden, 

 utan tyckas hufvudsakligen vara hänvisade till utspridning med 

 djur på epizoisk väg. Ofvan trädgränsen torde den ytterst 

 sällan mogna sina frukter och synes därför allt emellanåt be- 

 höfva rekryteras nere från björk- och barrskogszonen. Äfven 

 denna spridning upp till alpina zonen kan mycket väl äga rum 

 med hare och ripa. 



För Festuca ovinas frukter och björnmossans sporer är 

 epizoisk spridning helt säkert af rent tillfällig natur och utan 

 någon som helst betydelse. Båda äga i vinden sin viktigaste 

 och mest effektiva spridningsfaktor. Fårsvingeln är därjämte 

 vinterståndare och sprides, åtminstone uppe i fjälltrakterna, i 

 mycket stor utsträckning genom yrsnö. 



