DE SISTA liJOKNAKNA I ÖRKBRO LAN 285 



nentbostad ligger, ned till Åråsbroii vid Svartåns utlopp i sjön 

 Toften, livilkcn bro björnen gick öfver. Här måste förföljandet 

 afbrytas. Till följande dag rustades ifrigt för jaktens fortsät- 

 tande. Ägaren af Svarta bruk, öfverstekammarjunkaren frili. 

 C. H. Leijonliielni, lät uppbåda dreffolk och sände bud efter 

 löjtnant Hampus von Post i Örebro, som var en väldig jägare, 

 samt efter de tre bröderna, majoren Hjalmar Holst, ryttmäs- 

 tarne Ingemar och Åke Holst, af livilka von Post och åtmin- 

 stone två af Holstarne följande morgon infunno sig, brinnande 

 af jaktifver. Björnen hade åter tagit vägen norrut, men bol- 

 mades snart i ett tätt skogshult. Hån skrämdes upp af dref- 

 folkets rop och bröt sig ut oskadd, ehuru flera skott affyrades 

 mot honom af några mindre säkra skyttar i skallkedjan. Be- 

 synnerligt nog lät han dock snart ånyo holma sig af det sakta 

 förföljande jaktsällskapet. Emellertid bröt han sig äfven nu ut, 

 och så skedde äfven efter en tredje holmning. Vid andra 

 dagens slut hade björnen, ehuru sårad, ännu nog friska krafter 

 att raskt löpa undan. Tredje dagen hade man spåret utefter 

 ett smalt skogsnäs mellan stora Gårdsjömossen och Sirsjön. 

 Skyttarna fördelade sig här efter hela näsets bredd, och man 

 väntade när som helst att stöta på nalle, då ett skott på af- 

 stånd hördes. Det visade sig sedan att detta skott härrörde 

 från en knippsmed Berglund från Svarta, hvilken ifrige skytt 

 på eget bevåg begifvit sig ut på spaning och, som han sade, 

 »af ren slump gått emot det förföljande jaktsällskapet och 

 därvid mött björnen, som af skottet svårt sårades. Ögonblick- 

 ligen kastade denne helt om och löpte emot skyttarna, af hvilka 

 den nyssnämnde masmästaren Nilsson, som gick fram närmast 

 Sirsjön, fick gifva björnen baneskottet. Det var ett nog så 

 spännande ögonblick. Då för tiden hade man ännu att räkna 

 med stor klickningsrisk ocii möjligheten att nödgas kämpa för 

 lifvet, ifall björnen behagade anfalla, hvilket ju icke var ovan- 

 ligt att en sårad björn gjorde. Emellertid var det ju knappast 

 tid att blifva nervös. Nalle kom med hvarje ögonblick när- 

 mare. Nilsson lade alltså an, tog säkert sikte och tryckte af 

 med det resultat, att björnen hejdade sig, ryckte till, gjorde en 



