2 86 FAUNA OCH FLORA 



kullerbytta och blef liggande. Jägmästare Jern kom väl nu 

 hastigt framrusande och affyrade ännu ett skott på det döds- 

 skjutna djuret, men den, som fällde denna väldiga björn, det 

 var Nilsson, och man må icke förtänka honom, att han ännu 

 på ålderns dagar är stolt öfver sin jägarbragd, äfven om för 

 oss djurvänner vemodets slöja måste breda sig öfver minnet 

 och göra det dystert. Ty med detta skott var björnen för all- 

 tid struken ur provinsens fauna. — I triumf och vid facklors 

 sken fördes den fallne skogens kung till Svarta herrgård, där 

 han nedlades på gårdsplanen och beskådades af mycket folk. 

 Det var en gammal hane af ovanlig storlek. De, som voro 

 pojkar på den tiden, minnas ännu hans väldiga ramar och 

 grofva klor, det kraftiga hufvudet och de respektingifvande rof- 

 tänderna. Huden afdrogs och skänktes till läroverksmuseet i 

 Örebro, där Svartåbjörnen i uppstoppadt skick alltjämt utgör 

 en af de förnämsta prydnaderna. Fallen är numera urblekt 

 gråbrun. Om storleken får man en idé genom följande på det 

 konserverade djuret tagna mått: längd från nosspets till svans- 

 rot 190 cm. och höjd öfver bogarna 87 cm. Alltså ståtliga 

 dimensioner! 



Den sista björnen i Karlskoga. 



Karlskoga bergslag omfattar stora skogsvidder, hvilkas 

 nordliga, mera ödsliga delar tillhöra en björntrakt, där ännu 

 för ett par generationer sedan hvarken varg eller björn voro 

 sällsynta villebråd. Den sista björnen fälldes därstädes år 1857. 

 Huru därvid tillgick har berättats mig af en af de få kvar- 

 lefvande, som deltogo i jakten, Per August Ersson, en pigg och 

 minnesfrisk gammal man, nu kolmottagare vid Karlsdals bruk. 



Något år före midten af 1850-talet började det talet gå vid 

 Karlsdal, att man sett björn på skogen. Vilda historier kommo 

 i omlopp, men de jaktkunnige satte icke tro till hvad som 

 sades. Många år hade förgått sedan man sist fällt en björn 

 i dessa nejder, och all anledning fanns att ställa sig tviflande. 

 Men allt flera blefvo de vallhjon och skogsvandrare, som be- 



