DE SISTA BJÖRNARNA 1 ÖRI.HRO I.,\N 287 



dyrade, att de mött björnen. Bland dem var äfveii ofvaiiiuimnde 

 Per Ersson, som en sommardag, då han vallade sin lärs krea- 

 tur i skogen, helt plötsligt befann sig öga mot öga med sko- 

 gens fruktade herre. Björnen kom öfver ett risfall, Finnfallet 

 benämndt, och innan Per August märkte det, var han kom- 

 men honom så nära som bredden af en kolbotten. Gossen 

 blef vettskrämd, men först då björnen lomat af, kom han sig 

 för att ge hals. Och det gjorde han med sådant besked, att 

 björnen vände sig om och visade tänderna, berättar Ersson. 

 Men eljes var det ett ovanligt fromsint djur. Han blef allt- 

 mera hemmastadd på Karlsdals marker, där han förnämligast 

 höll till, vanligen på blott en half mils afstånd från bruket. 

 Aldrig ref han ett får eller slog ett kreatur och mot folk visade 

 han nästan ett sällskapligt sinnelag. Ej sällan såg man denne 

 enslige skogens åbo göra forböndernas långa rad sällskap, luf- 

 sande bakefter sista föran, och det berättas, fastän det låter 

 otroligt, att han till och med en gång gick mellan lassen. Till 

 sist var det icke många bland bruksbefolkningen, som inte sett 

 honom, och han räknades nästan till brukets stående inventa- 

 rier. Det föll ingen in att söka fälla honom, ehuru dylik jakt 

 .iu stod hvar man fritt och dessutom var förbunden med vackra 

 skottpengar. Men omsider var äfven hans stund kommen. Det 

 kunde nämligen icke nekas, att vissa olägenheter voro förknip- 

 pade med att hafva ett så rart zoologiskt åskådningsmaterial i 

 brukets närhet. Hästarna vädrade ofta björn, blefvo skygga och 

 oregerliga. Torparna lefde i ständig ängslan för sina betande 

 hemdjur, det blef svårt att få vallhjon, och ingen ville för resten 

 rätt gärna gå ensam i skogen. Bössor funnos den tiden, be- 

 rättar Ersson, blott en på milen, om man ej räknar flintlås- 

 gevären, men nu fann sig lite hvar behöfva anskaffa en knall- 

 hattsbössa för att freda sig, utifall af behof. Och detta innebar 

 en viss fara för fågel- och harjakten (ej för älgjakten, ty älg 

 fanns ännu ej på dessa sedermera så berömda älgmarker). Till 

 dessa olägenheter kom sommaren 1856, att björnen börjat få 

 smak för animalisk föda. Då ansåg brukspatron Karl Lind- 

 berg tiden vara inne att vid lämpligt tillfälle anordna björnjakt. 



