OM VATIKMNSKKTER 



203 



visa; att här ingå på alla dessa låter sig ej göra, blott de 

 viktigaste kunna beröras; om vi tänka oss en landinsekt, t. ex. 

 en skalbagge, förflyttad ned i vattnet, så är det naturligtvis 

 tre problem, som möta honom, huru hans kall kunna förflytta 

 sig, andas och skaffa sig föda. 



För att lösa ställförflyttningsfrågan behöfves en lämplig 

 kroppsform och lämpliga simorgan. Undersöka vi ur denna 

 synpunkt några olika former, finna vi, att de flesta hafva en 

 glatt yta och att kroppens form mer 

 eller mindre närmar sig båtens typ, af- 

 smalnande framtill och baktill. Denna 

 form gör, att de lättare kunna klyfva 

 vattnet. Som simredskap användas an- 

 tingen benen, som äro tillplattade till 

 breda, år- eller fenliknande bildningar, 

 som, för att höja deras effektivitet, äro 

 försedda med rader af simborst. Detta 

 gäller i synnerhet om skalbaggarna (Fig. 

 1) och vattenskinnbaggarna. Hos andra 

 former, framför allt hos mygglarver, 

 finna vi särskilda fenor, som ej äro 

 ombildade ben utan nybildningar (Fig. 2). 



Om vi sedan öfvergå till anordning- 

 arna för andningen, så är det för att 

 förstå dem nödvändigt att något vid 

 röra själfva vattenytans egenskaper. Som bekant är det möj- 

 ligt att få föremål, som äro tyngre än vattenytan, att flyta på 

 densamma; alla ha väl i sin barndom sett, huru någon »far- 

 bror» fått en synål att flyta på vattnet, eller huru ett glas 

 kan fyllas öfver kanten, utan att vattnet flyter öfver dess 

 brädd. 



Dessa fenomen bero på, att de vattenpartiklar, som äro 

 nära ytan, befinna sig i ett särskildt aggregationstillstånd och 

 bilda en ytterligt tunn hinna, som erbjuder motstånd mot so- 

 lida kroppar. Hinnans ytterliga tunnhet gör, att endast myc- 

 ket små kroppar röna inflytande af densamma. 



Fig. 1. Hi'irfvcldvkare(Q\r\- 

 nus) i stark förstoring. 



