14 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 5. N:0 8. 



destractor (jfr. Zool. Jabrb. Abt. f. Syst. Bd. 19, 1904, p. 

 727). 



Dessa båda »arter» äro äfven funna i Finland och utför- 

 ligt beskrifna af O. M. Reuter i Neue Beiträge zur Kennt- 

 nis der Copeognathen Finlands (Act. Soc. F. et Fl. Fennica, 

 26, 1904, p. 20—25, Taf. III, Fig. 1—8). 



Att Psyllipsocus Ramhiiri och Nymphopsocus destructor 

 oftast träffas tillsammans är ju ett faktum, som gifvetvis ger 

 anledning till misstanken, att de stå i ett mera intimt sam- 

 band med hvarandra, än man vid första ögonkastet skulle 

 kunna tro. Om man närmare granskar de båda arternas 

 yttre morfologi, af båda äro blott honor kända, finner man 

 att Nymphosocus på det hela taget i sig förenar de för Psyl- 

 lipsocus utmärkande karaktererna fast på ett mera larvalt 

 stadium. Så t. ex. förete mundelarna inga väsentliga olik- 

 heter och olikheterna i hufvudets byggnad i öfrigt torde myc- 

 ket väl kunna förklaras, därigenom att 

 Nymphopsocus-inåiviåevndi, stannat på 

 ett larvalt stadium. Mellankroppens 

 byggnad hos Nymphopsocus öfverens- 

 Fig. 2. Vingrudiment stämmer med en nymfs och af sär- 

 af »Nymphopsocus». skildt intresse äro vingrudimenten. 

 Dessa variera hos olika individer rätt mycket. Hos flertalet 

 ha de det af Enderlein och Reuter återgifna utseendet, 

 således helt korta, knappt nående öfver första abdominal- 

 segmentet och med inga eller ytterst få och svagt antydda 

 vingribbor. Men hos enstaka individer finner man betydligt 

 starkare utvecklade vingrudiment. Jag afbildar här ett par 

 sådana, hvaraf framvingarna nådde ungefär midten af bak- 

 kroppen. Vingribborna äro i dessa tydligt utvecklade och i 

 förgreningen kan man lätt nog spåra viktiga likheter med 

 Psyllipsocus' YmgUQvvQvmg. Tarser treledade, gonapofyser väl 

 utvecklade. 



Det material som stått till mitt förfogande har varit 

 alltför ringa för att medge en noggrannare undersökning, men 

 tillräckligt ändå för att styrka min tro att dessa båda »arter» 

 i själfva verket representera en enda. Att rätt förklara de 

 båda formernas inbördes förhållande är emellertid omöjligt 

 utan ett omsorgsfullt studium af utvecklingen och först däri- 

 genom kan naturligtvis definitiva bevis för djurens samhö- 

 righet förebringas. Omöjligt är ju ej, att vid en sådan un- 



