6 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 2. NiO 17. 



tionen är rätt lik Gotlands och kännetecknas framför allt af 

 de talrikt förekommande Orchidéerna. Att här närmare ingå 

 på densamma tillåter ej utrymmet. Hvad öns jordmån be- 

 träffar, förefinnes en bestämd skillnad mellan öns östra och 

 västra del. Den förra, begränsad af en linje, dragen från 

 Sudersandsviken öfver Eketräsket till Tälleviken, består näm- 

 ligen till öfver vägande del af på många ställen obunden upp 

 i dagen trädande sand. Uti den västra delen är sanden i 

 regeln täckt af ett lager af mylla. Detta återspeglas ock 

 ganska tydligt på insektfaunan, som uti de olika delarna 

 företer bestämda skillnader. De olika alvarsområdena på ön 

 falla med undantag af Norsholmens älvar inom den större 

 västliga delen. Dessa älvar äro nära nog alla af en och 

 samma typ. Torra förbrända gräsmattor med spridda smärre 

 stenar och bevuxna med en eller annan Geranium molle, 

 talrika enbuskar och stånd af Asclepias Vincetoxicum, se 

 där det hufvudsakligaste uti vegetationsväg. Asclepias är 

 här afgjordt karaktärsväxten och visar ett mera buskartadt 

 utseende än på andra trakter. Som ett mellanting mellan 

 älvar och skog framstå här och livar förekommande torra, 

 soliga, förbrända backar med berggrunden på enstaka ställen 

 trädande upp i dagen och bevuxna med glest stående tallar. 

 Den nordvästra delen af ön är synnerligen torr och steril; 

 ofta ser man här på långa sträckor blott stenfält med syn- 

 nerligen torftig vegetation. Det öfriga utf ylles af den på 

 insekter nära nog lika fattiga barrskogen. De sydligare de- 

 larna af ön visa något rikare växt- och djurlif tack vare löf- 

 trädsvegetationen och de båda vattensamlingarna Limor- och 

 Demmorträsk, af h vilka dock det förra näppeligen förtjänar 

 namnet träsk längre, då det genom utdikning snart är »terra 

 firma». Egentliga sjöar saknas totalt; de äro ersatta af de 

 så mycket talrikare träsken. Förutom de båda förut nämnda 

 märkes Farne viksträsket uti den västligaste delen. På östra 

 kusten i närheten af Kyrkviken finna vi det rätt ansenliga 

 Mölnerträsket. Nordost om detta vidtager ett stort träsk- 

 system, börjande med det till en annan vik af Kyrkviken 

 sig sträckande stora Alnästräsket. Skildt från detta genom 

 en relativt smal landmassa märkes nordväst härom öns största 

 träsk eller Norrsundaträsket. Nästan sammanhängande med 

 .detta senare ligger norr härom ett mindre träsk, som sträcker 

 s^ig nära nog ut till hafskusten. Vi se sålunda, att ön unge- 



