MJOBERG, STUDIER OFVER FARONS INSEKTFAUNA. 7 



fär på midten delas af ett stort träsksystem, och detta för 

 oss osökt på den tanken, att alla dessa träsk en gång varit 

 förenade, och Fårön sålunda söndrad uti tvenne hälfter. Och 

 vi bedraga oss icke härutinnan, ty så har i en ej allt för 

 långt aflägsen tid verkligen varit fallet. Gamla personer veta 

 ännu att berätta, hurusom vid 1700-talets(?) början ett hol- 

 ländskt skepp kommit hitseglande och tryggt litande på sina 

 sjökort gladeJiga seglat på för att passera denna genväg. 

 Men ack! korten voro gamla och skutan vardt efter den 

 dagen blott duglig till kaffeved. Men detta vittnesbörd, ehuru 

 fullkomligt sant, efter livad det påstås, behöfva vi ej. Vi 

 utbyta detsamma mot ett modernare och ett sådant, som vi 

 än i dag med egna ögon kunna kontrollera. Vid stränderna 

 af en del träsk lef va nämligen ännu några rent marina, vid 

 hafsstranden eljest strängt bundna skalbaggarter. Detta har 

 jag kunnat påvisa vid Alnäs-, Norrsunda- och Eketräsket. 

 Och hvad göres oss mera vittne behof! I det följande åter- 

 kommer jag till detta intressanta förhållande. Det östligaste 

 af träsken är det ofvannämnda Eketräsket. Dess närmaste 

 omgifningar äro något fruktbarare än andra lokaler. Snart 

 vidtager emellertid åter barrskog eller alvarstrakter, och vi 

 få samma karga natur, som i allmänhet utmärker Fårön. 

 Uti den östligaste delen af ön saknas nästan helt och hållet 

 träsk eller vattensamlingar af mindre omfång, beroende på 

 sandgrunden, som genast låter vattnet sila genom. Växt- 

 världen är därför enformig. Det mesta utf ylles af rätt tät 

 barrskog, som sträcker sig ända till östligaste udden. Holm- 

 udden. Blott längs stränderna och på ett område uti nord- 

 östra delen af ön är barrskogen bannlyst. Trakten är här 

 kännetecknad af talrika dyner och sandåsar, alla tätt bevuxna 

 med sandhafre, Psamma arenaria. Mellan Sudersandsviken 

 och Ekeviken ligger öns största ryktbarhet, sandöknen Ulla 

 Hau, hvars sandmassa är stadd i ständig rörelse och med en 

 brant hög bank så småningom flyttar sig mot öster, kväf- 

 vande allt som kommer i dess väg. Flygsand och talrika 

 dynbildningar karaktärisera öknen. Vegetationen består nä- 

 stan uteslutande af Psamma och Salix arenaria. 



Fåröns stränder äro i allmänhet låga och långgrunda. 

 Blott på få ställen äro de branta och steniga t. ex. på västra 

 kusten. Steniga stränder känneteckna äfven den i norr 

 utskjutande Norsholmen. Denna holme, som en gång varit 



