MJÖBERG, STUDIER ÖFVER FÅRÖNS INSEKTFAUNA. 21 



först vid mörkrets inbrott begifva sig ut på rof . Uti fången- 

 skap trifves arten mycket väl och är ett synnerligen snällt 

 och beskedligt husdjur, som gärna mottager på en pincett 

 nedstuckna flugor. Sökte man fråntaga detsamma dess foder, 

 lät den sig lyftas högt upp, alltjämt med envishet fasthål- 

 lande det engång gripna bytet. Ofta hände det, att honan efter 

 inmundigandet af sin portion rusade öfver hannen och från- 

 tog honom det återstående af hans fluga. Hanen fogade sig 

 alltid häruti. Också ett slags toffelhjälteskap ! Det största 

 antal ägg, som under dygnet aflades var 13 (^/it), det minsta 

 O (-^/;>). Eljest producerades tämligen normalt 3 a 4 stycken 

 h varje natt. Då äggen läggas så tidigt som i medio af augusti, 

 torde larverna säkerligen kläckas samma år och öfvervintra 

 på detta stadium. Det stora antalet ägg tyckes gifva vid 

 handen, att arten är lifskraftig och sålunda har god framtid 

 för sig. 



Med af sikt har jag sparat en insekt till sist, som i hög 

 grad tilldrog sig mitt intresse. Det är karaktärsinsekten på 

 Eketr asket s stränder eller Bembidium velax L. När man för 

 första gången varseblir denna insekt, tror man sig ha en hop- 

 pande (flygande) Sålda framför sig. Granskar man varelsen 

 litet närmare framträder dock tydligt Bembidiamtypen. Så 

 snart man nalkas ett individ, utspärrar det genast täck- 

 vingarne och flyger 3 a 4 meter uti den riktning som är 

 lämpligast. Man närmar sig ånyo, men med samma resultat. 

 Detta kan upprepas 8 a 10 gånger, men är djuret härefter 

 uttröttadt och söker rädda sig genom att löpa utefter stranden 

 så fort sig göra låter efter kraftansträngningen. Det förv^ånade 

 mig verkligen att på detta sätt se en Bembidium vid fara 

 gripa till »flykten». Mig veterligen är detta ej förhållandet 

 med någon annan art af detta släkte. På stranden springa 

 en del andra Bembidiumarter t. ex. de redan förut nämnda 

 B. bipunctatum L. och B. varium Oliv, men dessa göra ej 

 ansats till att flyga, något som snart sagdt h varje individ af 

 B. velex L. gör. Föröfrigt är denna vana ej utbildad öfver 

 hufvud taget hos Carabiderna, som äro typiska landtdjur, och 

 som aldrig lämna »terra firma», om de också ansättas aldrig 

 så hårdt af en fiende. Härifrån utgöra dock Cicindelaarterna 

 ett välbekant undantag. Däremot händer det rätt ofta att 

 de utan att vara förföljda eller oroade i ställflyttningens tjänst 

 använda sig af sina flygvingar. T inledningen till min af- 



