MJÖBERG, STUDIER ÖFVER FÅRÖNS INSEKTFAUNA. 23 



exponerad mot den ljusa stranden kunde arten naturligtvis 

 ej längre ha någon nytta af sin »fastlandsvana». Den måste 

 på något annat sätt söka undgå sina fiender. Därvid kunde 

 tvenne tillpassningar tänkas. Antingen måste arten vara be- 

 tänkt på att lägga sig till med en ljusare färg, med andra 

 ord att skaffa sig skyddande likhet med omgif ningen, eller 

 ock — hvad som kanske ligger närmare till hands och är 

 lättare genomförbart — att genom snabbhet i rörelse söka 

 undgå sina fiender. Och vi kunna iakttaga båda dessa slag 

 af tillpassning hos de vid eller i Eketräsket lef vande djur- 

 formerna. I vattnet lef ver den öfverallt så allmänna Asellus 

 aquaticus L. Uti mindre vattensamlingar på Fårön, som ej 

 ha ljus botten, har denna art sin normala färg. Uti Eke- 

 träsket däremot är den nästan rent hvit. Och hos en på 

 stranden lefvande insekt, B. velox L., är det andra slaget af 

 tillpassning genomförd. 



Det är en välbekant sak, att öfning af organ i allmänhet 

 medför utveckling, utbildning af dessa. Det var med tanke 

 härpå som jag underkastade flygvingarne af B. velox L. från 

 fastlandet och samma art från Fårön jämförande undersök- 

 ning. Det visade sig emellertid, att någon nämnvärd skillnad 

 ej förefanns. Vanan har tydligen ej varit nog gammal, öf- 

 ningen ej nog intensiv för att rista sina märken på de organ, 

 som varit föremål för öfning. 



Om redan i och för sig denna vana hos B. velox L. fal- 

 ler i ögonen, så framträder den så mycket mera bjärtare, då 

 man på stranden vid sidan af denna art ser tvenne vatten- 

 älskande former af samma familj eller Elaphrus cupreus Duft 

 och E. riparius Fabr. Då man böjer sig ned föii att infånga 

 en sådan, stannar den helt beskedligt och trycker sig ned 

 mot stranden. Den af de här jämförda arterna, som man 

 väntade sig först skola lägga sig till med denna vana att vid 

 fara göra bruk af sina flyg vingar, vore ju afgjordt E. cup- 

 reus D. eller E. riparius F., då dessa äro de, som längst varit 

 strandinsekter. Att B. velox L. senare än dessa tagit stran- 

 den till gebiet.är otifvelaktigt. Elaphrusartarna röja nämli- 

 gen uti hela sin organisation en stark differentiering för strand- 

 lif, något som ännu icke återspeglas hos någon Bembidium- 

 art. Och då denna vana utbildats på ett gebiet, som är 

 gemensamt för alla tre arterna, och under samma betingelser 

 och under precis likartade villkor i öfrigt, så frågas: Hvar- 



