MJOBERG, STUDIER OFVER FARONS INSEKTFAUNA. 51 



vana, som går igen på afkomman uti aflägset led, en artvana 

 som segt hänger i och ännu ej släppt sina tag, trots att den 

 på detta gebiet näppeligen kan vara till någon nytta. 



Euonius äger ganska god skyddande likhet. Så är för- 

 öfrigt förhållandet med de flesta mera utpräglade sandformerna. 

 Ett undantag härifrån gör dock Aegialia arenaria Fabr., en 

 art, som på Fårön blott anträffas i Ulla Hau och som jämte 

 Euonius utgör en af öknens egendomligheter. Arten tyckes 

 vara mera nattlig, ty fram mot skymningen bruka spridda 

 ex. komma fram och marschera på sanden. Om dagarne 

 träffas de ofta djupt nedgräfda uti dynerna, där metamor- 

 foserna genomlöpas. Ett ny kläckt och ännu ej utfärgadt ex. 

 anträffade jag mot slutet af juni djupt inne i en dyn. 



När man ser Aegialia arenaria Fabr. nästan snigeltrögt 

 krypa fram uti öknen, kan man ej annat än ömka sig åfver 

 den värnlösa varelsen. Den tyckes vara fri från allt livad 

 knep, förställning, yttre tillpassning m. m. heter. Trögt i 

 sina rörelser, utan minsta spår af skyddande likhet, tvärtom 

 skarpt expon eradt mot den ljusa sanden — jag kommer att 

 tänka på uttrycket »svart på hvitt» — och slutligen i sak- 

 nad af sina flygvingar, som det så väl behöft för att för- 

 flytta sig litet snabbare, och föröfrigt fullkomligt försvarslöst 

 erbjuder djuret en ömklig anblick. Arten förekommer syn- 

 nerligen sparsamt på spridda ställen af öknen. 



Tyska författare uppgifva såväl om Euonius bimaculatus 

 Panz som om Aegialia arenaria Fabr., att dessa båda arter 

 förekomma vid hafsstranden. Så t. ex. säger Seidlitz (Fauna 

 Balt. Ed. II. p. 145) om den senare arten : »Am Meeres- 



strande von Frankr. bis Schwd. u Östpr. », och om 



Euonius: »In Eur. bis Schwd. u. Livl. and Fluss- u. Meeres- 



ufern — ». På Fårön tyckas båda arterna helt och 



hållet sky vattnet och ha dragit sig in uti sandåsarne och 

 dynerna till de mest torra och soliga ställena (Euonius) eller 

 åtminstone till långt från sjön belägna platser inuti dynerna 

 (Aegialia). Man har ju intet skäl att draga riktigheten af 

 tyskarnes uppgift uti tvifvelsmål, utan ha vi här att göra 

 med det förhållande ^ som jag så ofta stött på, nämligen att 

 öinne vanare ofta föra ett af vikande lefnadssätt. Troligen är 

 det de klimatiska förhållandena adderade med diverse andra 

 som det kan tyckas mindre viktiga faktorer, mot h vilka resp. 

 arter reagerat generation för generation och så småningom 



