﻿RUDOLF SÖDERBERG, HORNBORGASJÖNS FÅGELLIF. 17 



Ett från denna ståndort väl afskildt område med helt 

 annan vegetation och delvis annat fågellif representera 



b) Högmossarna. Den i sydväst belägna Hjortronmos- 

 sen har åtminstone i ornitologiskt afseende karaktären af 

 skogsträsk, medan Rödemossen, som äfven är större, är en 

 utpräglad högmosse. Följande beskrifning gäller därför huf- 

 vudsakligen sistnämnda lokal. 



Den upptager en areal af omkring 400 tunnland af Horn- 

 borgaområdets nordvästra del. Vegetationen utgöres till 

 största delen af olika slags ris, såsom Calluna vulg., Myrtil- 

 lum uliginosum, Ledum yalustre., Andromeda polifolia m. fl. 

 samt, företrädesvis i midten, af hvitmossa (Sphagnum). De 

 perifera delarna äro relativt torra, medan midten af mossen 

 bildar så att säga ett särskildt bäcken, utmärkt för större 

 fuktighet. Kring mossen växer martallen i glesa bestånd, 

 och gränsen till sjön markeras af en erosionsterrass i torf af 

 2 a 3 meters höjd. 



Om vi från sjön bestiga mossen, ha vi af dess fåglar 

 först att anteckna strandgvalan Clivicola riparia (L.). Hon 

 bygger i hundratals par i erosionsterrassen och har såväl mos- 

 sen som sjön till exkursionslokal. I tallstånden finnas grå 

 sångaren Sylvia sylvia (L.) och trädlärkan Lidlula arborea (L.) 

 samt en och annan löfsångare Phylloscopus trochilus (L.). I 

 riset bygger ängpiplärkan Anthus pratensis (L.), hvilken här 

 är mycket allmän och en karaktärsfågel för denna zon af 

 mossen. Längre ut i den sumpiga delen ses en och annan 

 ljungpipare Charadrius apricarius (L.) och enkelbeckasin 

 Gallinago gallinago (L.). Storspofven Numenius arquatus (L.) 

 och grönbenan Totanus glareola (L.) höra äfven till sphag- 

 numområdet liksom tranan Grus grus (L.), hvilken dock icke 

 häckar här, men infinner sig sommaren öfver från St. Bjurums 

 och Billingens mossar. 



Under flyttningstiden företer denna ståndort ingen 

 anmärkningsvärd egendomlighet med undantag däraf, att den 

 nu är fåtaligare på fågelarter än annars. De enda vadar- 

 arter, som då ses, äro storspofvar och tranor samt drill- 

 snäppor Tringoides hypoleucos (L.), hvilka sistnämnda bruka 

 uppehålla sig på de från erosionsterrassen i vattnet utskju- 

 tande torfbankarna. 



Arkiv för zoologi. Band. 4. N:o 1. 2 



