﻿RUDOLF SÖDERBERG, HORNBORGASJÖNS FAGELLIF. 45 



tydligt synliga. Jag gick närmare, då blef han än ifrigare 

 att förställa sig. Han släpade sig framåt med stjärten fra- 

 sande mot sanden, men stannade snart åter, och jag såg nu, 

 att han låg med bröstet i marken och benen utsträckta 

 bakåt, vändande sig än på den ena, än på den andra sidan. 

 Så började han åter snurra iväg med darrande vingar, ett 

 par gånger höjande stjärten i vädret, så att vinden fick tag 

 och kom fågeln att slå kullerbytta. Jag ställde nu ned en 

 af ungarna på marken och gick ett par steg afsides, då 

 fågeln utan betänkande skyndade fram, yfvade ut bukfjäd- 

 rarna och dolde ungen i dem. 



Tydligen gick fågelns manöver ut på, att söka få mig 

 att tro, att han var skadad, hvilket skulle föranleda mig 

 att förfölja honom och därigenom lämna ungarna i sticket. 

 Intressant var att se, hur han i sitt beteende inlade äfven 

 den af sikten, att göra sig så synlig som möjligt mot den 

 brungrå sanden, med hvilken öfversidans dräkt så förträffligt 

 harmonierar. De enda hvita partier han bakifrån kunde 

 visa, funnos nämligen på stjärtpännorna och undergumpen. 

 Jag såg dessutom, hur han, medan han låg på marken och 

 vände sig än på ena, än på andra sidan, sträckte motsva- 

 rande vinge i vädret liksom för att exponera sidans hvita 

 färg. — Såväl föräldrarna som ännu två ungar till blefvo 

 mitt byte. Det befanns då, att det var hanen, som visat 

 sig mest uppoffrande. Helt säkert skulle ett rofdjur, exem- 

 pelvis en räf, lurats af fågelns beteende, och ungarna gått fria. 



I flykten påminner m. strandpiparen med sitt mörka 

 band öfver bröstet rätt mycket om strandsvalan, ehuru flykt- 

 sättet snart förråder honom. 



I början af augusti har jag vid sjöns norra stränder 

 anträffat småflockar af denna strandpipare på flyttning. 



En öppnad fågel hade i magen växtämnen samt ett 

 litet fiskben tillsammans med sand och smådelar af mol- 

 luskskal. 



Hcematopus ostralegus (L.). 



Första gången strandskatan mig veterligt varit sedd i 

 Hornborgasjön var den ^/c, 1903. Tre fåglar kommo då fly- 

 gande förbi mig. Som jag förmodade, att det var kring- 

 strykande, icke fortplantningsskickliga individ, fäste jag intet 

 större af seende därvid. Äfven följande år sågs hon emellertid, 



