﻿RUDOLF SÖDERBERG, HORNBORGASJÖNS FÅGELLIF. 57 



tiden uppehöll sig inom dungen, det ibland lät, som skulle 

 han varit långt inne i den omkringväxande starren. Säker- 

 ligen beror denna »buktalarekonst» mycket därpå, att fågeln, 

 äfven om han vistas på samma fläck, vänder sig åt olika 

 håll, medan ljudet alstras. Som jag antog, att boet fanns 

 inom scirpusdungen, steg jag ur ekan för att söka reda på 

 det. Markens gungflyartade beskaffenhet omöjliggjorde emel- 

 lertid allt längre framträngande. På ett ställe lyckades jag 

 dock finna en tunnellik gång i säfven, som vattenrallen tyd- 

 ligen betjänat sig af under sitt löpande. Här stodo näm- 

 ligen spåren fram och åter efter hans långa tår tydligt af- 

 tryckta på dyn. Jag böjde ned säfven vid sidan om gången 

 och ställde mig här att invänta fågeln. Han hördes hela 

 tiden, fast icke oaf brutet. Om en stund närmade han sig, 

 och det var nu lätt att iakttaga, att han kom försiktigt i 

 korta repriser åt gången och ibland stod stilla, medan han 

 lät höra sitt skrik. Det föreföll allt fortfarande, som skulle 

 det stundom kommit från helt annat håll och längre bort 

 ifrån. Till slut var han så nära, enligt beräkning på min- 

 dre än 3 meter, att jag hörde plaskandet af hans steg. 

 Lätet bestod af två korta, skarpt ljudande »stafvelser», åt- 

 följda af ett bortdöende, rullande ljud. Mellan dem kunde 

 på detta afstånd urskiljas ett egendomligt strupljud som vid 

 hastig andhämtning. — Om en stund hördes ett genomträn- 

 gande »pits, pits», och kort därpå måtte fågeln ha råkat 

 sina ungar, ty nu upprepades det tvåtoniga »rasp, rasp» 

 flera gånger, hvarpå följde ett förnöj dt grymtande, det 

 senare så starkt och för en fågel egendomligt, att man 

 kunde trott det härleda från en helt annan varelse än en 

 vattenrall ! 



Det första tvåtoniga ljudet varierades ibland, innan det 

 andra följde. Omkring en timme efter soluppgången slutade 

 fågeln att skrika. 



Porzana porzana (L.). 



»Häckade på 1860-talet rätt allmänt både utanför Bju- 

 rum och Dagsnäs samt vid Stenumslandet. Nattetid hörde 

 man ständigt hennes läte.» (Kolthoff.) 



Sumphönan förekommer äfven nu på flera ställen i sjöns 

 sydligare del och höres ofta nattetid, men äfven någon gång 



