﻿62 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. N:0 1. 



Sommaren 1905 iakttogos nykläckta ungar d. ^7^. De 

 åtföljde stundom honan ut på klarvattnet och döko som 

 doppingar, då de förföljdes. Hela familjen (hane, hona och 

 ungar) höll ej sällan tillsammans. Vid fara simmade hanen 

 vanligen utåt sjön, medan honan och ungarna skyndsamt 

 uppsökte vassen. I kikaren kunde jag se, att honan stundom 

 bar ungarna på ryggen likt doppingen. Hon var nu skygg 

 och lät, när man nalkades, höra ett ängsligt »ohi-ärp». Ett 

 annat läte, y^urung-gao» (hanens?), tycktes äfven vara ett ut- 

 tryck för oro. Vid ett tillfälle lyckades jag, dold i vassen, 

 genom att härma ungarnas pip få svanhonan helt nära mig. 

 Hon lockade hela tiden med ett lågmält »glock, gloch>. 



Senare på sommaren (i juli) syntes hvarken honan eller 

 ungarna till. De befunno sig nu tydligen långt inne i vassen. 

 I augusti var svanernas antal i allmänhet skenbart mycket 

 decimeradt. De flesta uppehöllo sig nämligen inne på de otill- 

 gängligaste delarna i säf bältena och undergingo ruggning. 



Ofta sågos svanerna ligga »betande» i de stora nate- 

 ängarna af Cbara hispida och Elodia utanför säfven. Jag 

 kunde i kikaren se, huru de oupphörligt döko ned med huf- 

 vudet och halsen i näten. Om våren synas de späda näckros- 

 bladen utgöra en del af deras föda. Lämningar efter af 

 svanerna uppryckta vattenväxter (nate) anträffas dessutom 

 då i myckenhet vid stränderna (medd. af hr. J. Swedenborg). 



Vid Hänger plägade svanerna ofta gå iland på en liten 

 stenig udde. Folket brukade då jollra och prata till dem, 

 hvarför de här vant sig vid människor och lagt bort en god 

 del af sin rädsla. De uppsökte för ofrigt ofta de sandiga 

 delarna af stränderna, såsom västra landets uddar, troligen 

 emedan de behöfde sand och småsten till matsmältningen. 



Under flyttningstiderna infinner sig ett betydligt större 

 antal svaner i sjön än som kvarstannar under sommaren. 

 Bland dessa skaror finnas äfven många sångsvaner C. cyg- 

 nus (L.) 



Spaiula clypeata (L.). 



»Häckade på 1860-talet tämhgen talrikt. Minst 15 — 20 

 par årligen.» (Kolthopf.) 



Skedänden är fortfarande tämligen allmän i sjön. Under 

 andjakter skjutes hon ej sällan. D. -\/i 1905 fanns sålunda 

 bland de fällda änderna en gammal $ och d. -Vt en ung J". 



