﻿RUDOLF SÖDERBERG, HORNBORGASJÖNS FÅGELLIF. 73 



brun grundton och legat resp. i mossa och laf, har jag där- 

 emot ännu icke iakttagit, och utgör ett sådant fall alltid 

 undantag. 



En jämförelse mellan fisktärnäggen från Hornborgasjön 

 och Vänern visar, att den grönaktiga bottenfärgen förekom- 

 mer vida oftare hos de förra än de senare. Stundom finnas 

 helt blå ägg utan fläckar, hvilket torde bero på brist på 

 färgämne i äggledaren eller därpå, att ägget lagts innan 

 färgningsprocessen hunnit af slutas. 



Vid en sammanfattning af samtliga iakttagelser kommer 

 man ovillkorligen till den slutsatsen, att som allmän regel 

 gäller, att öjverensstämmelse råder mellan fisktärnäggens varie- 

 rande grundfärg och den varieraride omgifning, hvari de läggas. 



Hvarpå denna harmoni beror, eller hur den uppstår, 

 kunna ju icke dessa iakttagelser ådagalägga. Men äfven 

 om de icke heller må gifva anledning till spekulation här- 

 öfver, kan det dock knappast förnekas, att de tala för See- 

 BOHMS fullkomligt hypotetiska antagande, att vid uppkomsten 

 af fågeläggens färger den dominerande färgen i omgifningen 

 (genom synsensation) kunnat påverka honan. 



I Hornborgasjön funna fisktärnbon ha innehållit nylagda 

 ägg, 2 — 3 i antal, kring den 10 — 15 juni och kläckfärdiga 

 ägg i början af juli. I slutet af juli äro ungarna vanligen 

 flygfärdiga. Sommaren 1905 funnos orufvade ägg d. ^%5 och 

 d. ^^s citt bo med en dununge och ett ägg. Att dessa kullar 

 blifvit så försenade har med all säkerhet berott på, att krå- 

 kan förstört tidigare lagda. Särskildt på Fågeludden sågs 

 hon ofta antastas af tärnorna. 



Hydrochelidon nigra (L.). 



Häckade på 1860-talet talrikt i sjön och hade sina ägg 

 på de yttersta flytande tufvorna utanför Dagsnäs. Antalet 

 torde kunnat uppskattas till omkring 50 — 100 par årligen.» 



(KOLTHOFF.) 



År 1897, första våren jag besökte sjön, fanns svarta tär- 

 nan emellertid icke, och enhgt hr. J. Swedenborg skulle hon 

 med ens försvunnit 2 år förut. Orsaken härtill är helt säkert 

 icke att söka i någon lokalförändring el. dyl., utan torde 

 få tiljskrifvas den nyckfullhet i val af uppehållsorter, som 

 kännetecknar Longipennes-Sbvternsi öfverhufvud. 



