﻿78 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. N:0 1. 



i sin vanliga ställning på vattnet, naturligtvis med halsen 

 hängande. Jag kunde särskildt denna gång tydligt se, hur 

 ungarna fasthållas vid dykningen, som fågeln just stod i be- 

 grepp att utföra. Ingen af dem låg under vingarna, som 

 det ofta uppgifves, utan två voro placerade på livar sida 

 under skulderfjädrarna och hölJo sig fast*med fötterna i grän- 

 sen mellan öfver- och undersidans fjäderdräkt, som markeras 

 af en fjäderfri rand, de två andra lågo i ryggfjädrarna. Det 

 är synbarligen de två sistnämnda, som vanligen snart släppa 

 sitt tag och komma upp till ytan, då fågeln dyker. Hanens 

 rygg var mycket »plockad», fläckvis så att kala partier upp- 

 stått, beroende på, att ungarna rycka af fjädrar, som de 

 svälja. Ungarna voro betydligt olika stora. Honan fälldes 

 omedelbart därpå. Hon var mindre än hanen, och ryggens 

 fjäderklädnad var icke anmärkningsvärdt gles, tydligtvis eme- 

 dan hon ej så ofta tar vård om ungarna. Enligt iakttagelser 

 på ett 40-tal fällda doppingar äro hos den fullvuxne hanen 

 såväl benen som flikarna på tårna betydligt gulare än hos 

 honan, där de stöta mer i grönt. 



Doppingen flyger mycket sällan utom i blåsväder, då han, 

 särskildt om han förföljes, gärna brukar vingarna. 



Förhållandet mellan doppingen och änderna är en ännu 

 oafgjord fråga. Som mången annan af likartadt slag torde 

 den vara af lokal natur. Hvad Hornborgasjön beträffar 

 hänvisas äfven till livad som sagts i notisen om sot- 

 hönan. Här endast några reflektioner, som så godt som 

 göra sig själfva, om hänsyn tages till hvad som anförts om 

 doppingens och sothönans vistelseorter. Doppingen uppe- 

 håller sig mest i säfbältenas yttre delar och ute på klar- 

 vattnet. De dyuppfyllda med nate och näckrosor beväxta 

 gläntorna djupt ini säfven eller de till sumpmarkerna grän- 

 sande delarna undviker han och bygger aldrig här sitt bo. 

 Denna lokal frekventeras däremot synnerligen gärna af sot- 

 hönan, som äfven ofta häckar där, och för änderna är den 

 en favoritplats af yppersta slag. Enligt mitt förmenande 

 skulle sålunda i Hornborgasjön någon egentlig anledning till 

 äflan eller kif mellan doppingen och änderna icke förefinnas. 

 Något annorlunda ställer sig saken, enligt hvad som of van 

 nämnts, med afseende på sothönan, men fråga är, om icke 

 äfven hon, då hon har späda ungar, uppehåller sig mest på 

 djupare vatten ini vassen, medan andhonorna med sina ungar 



