﻿THÉEL, SVERIGES ZOOL. HAFSSTATION KRISTINEBERG ETC. 47 



inspektören R. Lundbergs redogörelse, hvaraf synes att af- 

 kastningen af ostronfisket vid hela Bohusläns kust 1885 ut- 

 gjorde 364 »trä» (å 200 stycken) mot 2050 »trä» år 1859. 

 För närvarande likasom under många föregående år känner 

 jag ingen enda person, som fiskar ostron i Gullmarn. Förut 

 fanns omedelbart utanför den zoologiska stationen mellan 

 Råttholmen och Fiskebäckskil en gifvande ostronbank; nu 

 kan där ej ett enda lefvande ostron infångas. Det bör dock 

 erinras om, att ostronet ännu lefver i Gullmarn, men så till den 

 grad decimeradt, att våra draggningar, hvilka hittills plägat 

 fortgå snart sagdt livar je söckendag under de tre varma må- 

 naderna, ej inbringat mer än högst tre a fyra exemplar under 

 en hel sommar. Visserligen ha arbetena vid stationen ej gått 

 ut på att infånga ostron, men för att erhålla djur, hvilka 

 lefva på samma slags botten, har man oupphörligen måst 

 utföra draggningar på just sådana platser, där ostron förut 

 lefvat. Detta är ju betecknande nog för att förstå, att stora 

 förändringar under årens lopp måste hafva inträdt, hvilka 

 haft till resultat att djuren så godt som dött ut på de flesta 

 platser vid Bohusländsk kust, där de förut kunnat fångas i 

 riklig mängd. 



Beträffande ostronen, så gäller med afseende på dem 

 samma förhållande som med de tre bär ofvan uppräknade 

 formerna, nämligen att deras första utveckling försiggår i de 

 rörliga vattenlagren, och att de sålunda under en tid af sitt 

 lif äro till alla delar beroende af strömförhållanden i hafvet. 

 Emellertid synes det mig att man i detta fall, ännu mindre 

 än i det förut anförda, har att finna orsaken till en hel 

 djurstams förödelse enbart i dessa smärre, obeständiga och 

 oupjjhörligen växlande strömningar inne i fjordarnas vatten ,^ 

 hvilka alltid måste hafva förefunnits. Det måste finnas någon 

 annan förklaring — och för min del har jag satt den i sam- 

 manhang med de förändringar, hvilka med skäl anses hafva 

 inträffat vid tiden för det sista stora sillfiskets begynnelse 

 vid vår kust. Då har helt säkert någon säregen förändring 

 i hafvets hydrografiska förhållanden inträdt och sedan fort- 

 gått, hvilken tvang sillen att draga till våra kuster, samtidigt 

 som den gjorde, lifvet för vissa djur därstädes svårt eller 

 outhärdligt. 



Det är sannolikt, att äfven andra högre organiserade djur 

 blifvit påverkade af dessa supponerade, långvariga och perio- 



