﻿52 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. NIO 5. 



Vi stå sålunda här inför ett märkligt faktum, hvilket ej 

 nog kan beaktas. Å ena sidan, och det är det vanliga, föras 

 de ifrågavarande manetdjuren af strömmar in till våra 

 kust- och fjordområden, söndersargas och dödas mot klip- 

 por och stränder, allt under det de afgifva sina larver, 

 hvilka nu hafva de bästa betingelser för att fortlefva 

 och utvecklas. Å andra sidan kunna de könsmogna mo- 

 derdjuren af en eller annan anledning kvarhållas ute i 

 öppna hafvet, hvilket årligen måste inträffa med massor af 

 maneter — då fortlefva föräldrarna, men afkomman, larven, 

 dör. 



Är nu detta öfverensstämmande med verkligheten? För 

 min egen del ej blott tror jag det, utan är öfvertygad om att så 

 sker. Men fullt bevisadt är det ej, så länge vi ej till full visshet 

 känna det öde, som drabbar alla de milliarder larver, hvilka 

 födas i öppna sjön långt från land. Visserligen har jag förklarat 

 min öfvertygelse vara, att dessa måste dö — men en iakt- 

 tagelse, som E. HACKEL ^ anser sig hafva gjort, kan bevisa 

 motsatsen, ehuru ännu ingen kunnat bekräfta nämde store 

 forskares märkliga, för att icke säga revolutionära påståenden. 

 Hans skrift går nämligen ut på att visa, att vår vanliga öron- 

 manet, Äurelia aurita, under vissa förhållanden kan hoppa 

 öfver både scyphistoma- och strobila-stadierna, d. v. s. de 

 fastsittande, och gå en direkt utveckling till mötes från ägget, 

 genom den fria Ephyra till verklig manet. 



Saken är den, att Hackel fått sig tillsändt från Kiel 

 en samling larver af Aurelia aurita. Dessa larver skola hafva 

 utvecklats på direkt väg till Ephyra, såsom också hans fi- 

 gurer utvisa. Någon verklig förklaring härtill kan han ej 

 finna. Han skrifver endast: »Sollten die heftigen und an- 

 haltenden Erschiitterungen des längeren Eisenbahn-Transpor- 

 tes öder die veränderten Existenz-Bedingungen des kleinen 

 binnenländischen Aquariums Ursache dieser Veränderung sein ?» 

 Efter detta tillägger han: »Hier bietet sich nun den begiin- 

 stigten, an der Meereskiiste wohnenden Zoologen, welche jeder- 

 zeit Medusen-Brut in Menge haben und sie unter verschie- 

 denen Existenz-Bedingungen erziehen können, ein reiches und 

 ergiebiges Gebiet fiir »Experimental-Ontogenie».» Detta skref 

 HACKEL år 1881, 



' Metagenesis und Hypogenesis von Aurelia aurita. Jena 1881. 



