﻿20 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. NIO 13. 



utbredning i vårt land endast förklaras därmed, att den in- 

 kommit så sent, att den ännu ej hunnit utbreda sig mera. 



Något liknande är förhållandet med Phasiane dathrata. 

 Den är utbredd öfver hela vårt land och öfver största delen af 

 Norge från Tromsö till Lister och Mandals amt, men saknas i 

 hela sydvästra Norge, en utbredning som, frånsedt förekomsten 

 i nordligaste Norge, ganska mycket erinrar om granens. Arten 

 har med säkerhet inkommit till Sverige österifrån, och san- 

 nolikt har invandringsvägen gått norr om Bottenviken, då 

 jien väl hunnit att sprida sig till Ishafskusten i norr men 

 däremot icke till Atlanten i sydväst eller till Danmark i 

 söder. Af utbredningen att döma är det väl sannolikt, att 

 den inkommit något tidigare än Larentia luguhrata. Det för- 

 tjänar anmärkas, att larven lefver på Epilobium angustifolium, 

 och att utbredningsområdets nära sammanfallande med gra- 

 nens således icke kan vara af ekologisk natur. 



Ett särskildt kapitel förtjänar måhända Argynnis euphro- 

 syne. Först må då sägas, att formen fingal icke är en klimat- 

 eller lokalras, som i norr ersätter hufvudf ormen, ty båda 

 formerna förekomma, som jag förut framhållit, sida vid sida 

 såväl i barrskogsområdet som i fjällen och i höga norden, 

 och en sluten kedja af öfvergångsformer finnes mellan båda. 

 Fingal är på sin höjd en aberration, som i vissa fall alstras 

 i arktiska och boreala trakter. H vilken väg arten inkommit 

 till vårt land, är svårt att med visshet säga, men dess ut- 

 bredning öfver nästan hela Europa, äfven Brittiska öarna, 

 gör, att det är minst lika sannolikt att den kommit söder- 

 ifrån som norrifrån. Möjligen har den kommit från båda 

 hållen. Dess utbredning i Norge synes åtminstone tala för 

 att den dit kommit på två vägar, från nordost och, i syd- 

 västra delen af landet, från öster eller sydost. Möjligen 

 skulle man då kunna antaga, att den norrifrån invandrade 

 formen vore mera än den sydligare disponerad för aberra- 

 tioner i fingal-Tiktmng, i h vilket fall den nord värmländska 

 formen bör tillhöra den nordliga rasen. 



Hvad de öfriga till denna grupp hörande arterna angår, 

 så ha de sannolikt i de flesta fall kommit söderifrån. Beträf- 

 fande några är detta alldeles säkert. Så är fallet med La- 

 rentia adcequata, som i Finland endast träffats i sydöstra hör- 

 net (Karelen), så också med Fieris rapce och Hepialis humuli, 



