﻿22 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. N:0 13. 



i norra Ryssland. Dess frånvaro på Alperna och andra 

 Mellaneuropas berg gör det också sannolikt att den inkommit 

 till vårt land från nordost och till Värmland således norr- 

 ifrån. 



Men så ha vi den mycket märkliga och svårförklarliga 

 förekomsten af arten på myrar i Stockholmstrakten och i 

 Östergötland. Enligt uppgift hos Lampa (14) är den på 

 senare stället funnen vid Åby. Man vore ju frestad att anse 

 dess förekomst här i Kolmårdens bergstrakt vara af relikt 

 natur. Men denna förklaring är vid närmare eftertanke 

 knappast tillfredsställande. Arten skulle då ha kommit in 

 från söder. Märkligt vore emellertid då, om den ej skulle 

 kvarlämnat några reliktkolonier på andra ställen i södra 

 Sverige, t. ex. i det småländska höglandets myrar. Något 

 sådant är dock icke kändt. Och allt talar för att den in- 

 kommit till oss norra vägen. Jag skulle då snarare vilja 

 våga ett annat förklaringsförsök. Sernander (22) har fram- 

 hållit, att de nordliga växter, såsom Juncus stygius, Salix 

 lapponum, phylicifolia och hastata, Sceptrum carolinum m. fl., 

 hvilka förekomma i Uppland, och som göra intryck af att 

 vara relikter, antagligen icke äro sådana, utan s. k. glaciala 

 pseudorelikter, hvilka under den klimatförsämring, som san- 

 nolikt ägde rum i början af den subatlantiska perioden, ner- 

 vandrat från Norrland. Mig förefaller, för närvarande åt- 

 minstone, en liknande förklaring på Argynnis aphirape^s före- 

 komst i Kolmården vara den sannolikaste. Detsamma gäl- 

 ler också för dess förekomst i Stockholmstrakten. Ett stöd 

 för denna åsikt finner jag däri, att fallet icke är enstaka. 

 Vi ha nämligen en annan förekomst af nordiska fjärilar söder 

 om deras nutida utbredningsområde, som knappast låter sig 

 förklara på annat sätt. Jag syftar på Holmgrens (12) fynd 

 af Oeneis jutta och norna på Ingarön i Stockholms skärgård. 

 Äfven dessa arters utoms venska utbredning tvingar nämlig.en 

 till antagandet, att de invandrat till Sverige norrifrån. 



I Larentia serraria ha vi ett mycket enkelt fall. Den är 

 utbredd öfver delar af Sibirien, i norra Ryssland och i Sverige 

 å östkusten till Stockholmstrakten ; i Finland har den endast 

 träffats vid Åbo, i Norge endast i Norra Trondhjems amt 

 samt i södra delen i Akershus, Hedemarkens, Kristians och 

 Buskeruds amt. Att arten till Sverige och Värmland inkom- 

 mit nordostifrån är utan vidare tydligt. 



