﻿JN^AHLGREN, OM ÖFRE KLARÄLPUALENS ENTOMOGEOGRAFI. 29 



bredningen, utan den nordsydligt löpande älfdalen snarare i 

 hög grad bort gynna en sådan. Härmed anser jag mig också 

 ha vunnit bekräftelse på hvad som äfven af en undersökning 

 öfver fjärilarnas utbredning längs den svenska ostkusten rätt 

 tydligt framgår, nämligen att ekens nordgräns också i entomo- 

 logiskt hänseende bildar en tydlig utbredningsgräns, och att 

 vi därför äfven i entomogeografiskt hänseende äro berätti- 

 gade att tala om en ekzon. 



Man skulle möjligen kunna komma på den tanken, att 

 orsaken till att ekflorans och många fjärilars nordgränser 

 sammanfalla vore, att ' fjärilarnas utbredning i hufvudsak 

 sammanfölle med utbredningen af larvens närings växt. 

 Det skulle här föra för långt att i detalj visa, att en sådan 

 förmodan utom i ett ringa fåtal fall är oriktig. En under- 

 sökning visar mycket tydligt, att så är fallet, och att lar- 

 vens näringsväxt nästan alltid har vidare utbredning än fjä- 

 rilen; och dessutom är ju larven blott undantagsvis så nog- 

 räknad, att den icke håller tillgodo med flera arter åtmin- 

 stone af samma släkte eller familj. Och i ännu högre grad 

 än larven är ju den fuUbildade fjärilen oberoende af en viss 

 växtart som näring. 



Orsaken till att man i entomologisk mening kan tala 

 om en ekfauna, lika väl som man talar om en ekflora, måste 

 därför bero på att det är samma slags faktorer, som sätta 

 en gräns för dem båda, och att det i stort sedt utom histo- 

 riska är klimatiska faktorer, som bilda växtgränserna, är 

 otvetydigt. Att det äfven beträffande fjärilarna gifves in- 

 vandringshistoriska gränser, har jag i det föregående visat. 



Om man däremot kan tala om en entom ogeografisk 

 lindzon, anser jag dessa undersökningar icke gifvit något 

 tillfredsställande svar på. För att komma till klarhet här- 

 utinnan fordras betydligt mera detaljerade uppgifter om fjä- 

 rilarnas utbredning inom våra östra landskap i södra Norr- 

 land än vi hittills ha. öfverhufvud är den enbara uppgiften, 

 att en art där förekommer i ett visst landskap, föga upp- 

 lysande. 



Lika påfallande, som frånvaron af ekzonens arter är i 

 öfre Klarälfdalen, är den låt vara sparsamma förekomsten 

 af nordliga former, »lappska insekters nedstigande till Värm- 

 land», som redan Wahlberg för den värmländska bergslagens 

 vidkommande konstaterat. 



