﻿10 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 4. NIO 21. 



Aperturerna, endast på skifvans öfre sida, äro af mycket 

 växlande form. I koloniens periferi äro de rombiska, med 

 jämn vall utan framträdande peristom (tafl. 4, fig. 7, öfverst); 

 närmast innanför (= i närmast äldre stadium) äro aperturerna 

 subp3^riforma och med till en tydligt framträdande underläpp 

 utdraget proximalt peristom, som förstärkes af ett detsamma 

 vidvuxet, hästskoformadt lunarium (tafl. 4, fig 7, nederst). 

 Någon gång synes zooecialvallen försedd med små, runda, 

 pärlformade knölar, som på mig tillgängligt material ej visat 

 sig genomborrade i ytan. Aperturernas längd växlar emellan 

 0,4 5 och 0,6 mm. På en längsgående linje af 2 mm. längd 

 gå ungefär 3 aperturer, på en lika ]ång tvärgående ungefär 4. 

 Emellan aperturerna iakttages en eller annan oval eller spring- 

 liknande mikropor. De äldre aperturerna, närmare centrum, 

 äro mindre än de nu beskrifna; vallen emellan aperturerna 

 blir bredare och det proximala peristomet mindre starkt fram- 

 trädande (tafl. 4, fig. 5). 



Det unga zoariet (tafl. 1, fig. 6) visar en central, något 

 nedsänkt area, omkring hvilken aperturerna ordna sig radiärt 

 eller subradiärt. Äldre zoarier visa flere sådana maculöe, på 

 ett af stånd från hvarandra af ungefär 5 mm., mätt från cen- 

 trum tiJl centrum. Dessa maculse äro af rund eller af lång 

 form, deras diameter ungefär 1,5 mm. De bildas (tafl. 4, 

 fig. 5) af ett antal mindre djurhusmynningar af växlande, 

 oregelbunden form samt, på den breda vallen emellan dessa 

 sittande, små, runda, pärlformade knölar af samma utseende 

 som här of van för den normala aperturvallen omnämnda. 

 Vanligtvis ordna sig aperturerna radierande från dessa maculee, 

 vändande sin proximalsida mot desamma. 



Ännu en variation i fråga om aperturernas utseende är 

 att omnämna, dock en rent sekundär sådan, framkallad däraf, 

 att zoariets yta eller en del af densamma öfverdrages med 

 en tunn kalcitskorpa, som öfvertäcka själfva aperturen, låtande 

 endast det högre, proximala peristomet jämte det detta vid- 

 vuxna lunariet höja sig öfver den annars släta ytan (tafl. 4, 

 fig. 6). Denna ytform påminner i mycket hög grad om yt- 

 utseendet hos en Fistiilipora, och likheten har verkhgen gifvit 

 anledning till förväxlingar. Lindström tydde ^ denna rent 

 sekundära, först under fossilisationens gång uppkomna bild- 



^ Några anteckn. anthozoa tabulata, Öfvers. K. Vet. Akad. Förhandl. 

 1873, N:o 4, sid. 8. 



