﻿LÖNNBERG, OM NÅGRA FYND I LITORINA-LERA. 5 



Längden af radius är däremot proportionsvis mycket 

 olika, i det att Norrtäljevikarens radius är 83 7o och Spets- 

 bergsvikarens är 92 7o af den subfossilas radius. Här visar 

 sig sålunda en skillnad på omkring 10 7o mellan de båda 

 nutida vikarnas radiusben, alltså såtillvida ett liknande för- 

 hållande som mellan deras humerusben, men jämfördt med 

 den subfossila vikarens radius äro tydligen de nutidas mycket 

 kortare än hvad humerusförhållandena gifva vid handen. 



Motsvarande procenttal för vina med öfre men utan 

 undre epifys äro 83 och 97. Norrtälje vikar en har alltså med 

 afseende på ulna samma relation till den subfossila som för 

 radius. För den vid jämförelsen använda Spetsbergsvikaren 

 är talet betydligt större, hvilket väl står i samband med dess 

 mera framskridna ålder och därför starkare utvecklade 

 olecranon. En jämförelse af längden af den del af uhra, som 

 ligger mellan öfverkanten på fossa sigmoidea major och dia- 

 fysens nedra ända, lämnar därför korrektare uttryck för det 

 verkliga förhållandet. Procenttalen blifva då resp. för Norr- 

 tälje vikaren 81 och för Spetsbergsvikaren 95 ^o. 



Relationen mellan lårbenen hos de olika formerna är 

 nästan densamma som för deras radius nämligen 84 ^jo för 

 Norrtälje vikaren och 92 ^/o Spetsbergs vikaren. Häraf följer, 

 att lårbenet hos den subfossila är jämförelsevis längre än 

 hos de andra trots den förras ungdom. Spetsbergs vi karen 

 har också, som synes af måtttabellen, betydligt mindre cafut 

 femoris och äfvenledes trots åldern smäcker diafys. 



Längden af tibian är ytterst olika hos de tre jämförda 

 vikare-exemplaren. Hos Norrtälje vikaren är dess längd blott 

 69 7o af den subfossilas — detta säkerligen beroende på dess 

 ungdom — men äfven hos den gamla Spetsbergsvikaren är 

 tibian blott 91 % af den subfossilas. Då den sistnämnda är 

 tämligen ung, är detta förhållande desto mera anmärknings- 

 värdt. Äfven med afseende på tibians groflek är Norrköpings- 

 vikaren mycket kraftigare utvecklad än de andra. 



Jag har försökt att anställa jämförelse mellan det i 

 Norrköping funna vikareskelettet och andra från »stenålders- 

 tiden» stammande ben af samma art och därvid har förste 

 amanuensen vid Statens Historiska Museum d:r Oscar Alm- 

 gren vänligen ställt till mitt förfogande de talrika vikare- 

 benen från Åloppefyndet i Uppland. Dessa senare äro dock, 

 då de utgära måltidsrester, så stympade, att man ej kan taga 



