6 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 3. N:0 4r. 



men det visade sig sedermera, att denna farhåga var ogrun- 

 dad, ocli att de mycket väl kunde trifvas tillsammans på 

 den trånga jaktmarken utan att lägga i dagen någon sådan 

 rivalitet, som särskildt plägar framträda i hög grad hos vissa 

 Pompilider. 



Efter slutet af h varje iakttagelsefall infördes de i hvar 

 sin lilla vidhalsade flaska, där de försågos med socker, och 

 hvarest de plägade tillbringa natten i djup sömn i ett sär- 

 skildt för ändamålet i korkens innersida borradt hål. Vid 

 återförandet från jaktmarken till flaskorna grepos de med en 

 pincett. Detta vållade dem i början mycken förskräckelse, 

 men det var egendomligt att se, huru de snart tycktes vänja 

 sig vid greppet med pincetten och underkasta sig det såsom 

 ett oundvikligt obehag. Efter en stunds undanflykter plägade 

 de nämligen stanna med nedböjdt hufvud och uppskjuten 

 rygg, i sin ställning lifligt påminnande om en person, som 

 underkastar sig ett oundvikligt kroppsligt obehag. Då det 

 gällde att vara mycket försiktig för att ej skada de sällsynta 

 djuren, hände det, att jag ibland tvekade några ögonblick, 

 innan jag^ vågade sluta pincettens skänklar om steklarnes 

 thorax, och därvid inträffade stundom, att dessa synbarligen 

 smögo sig intill pincetten, liksom angelägna att få slut på 

 historien eller måhä.nda med minne af den undfägnad, som 

 väntade dem, sedan obehaget var öfverståndet. Å andra 

 sidan hände det ej sällan vid min tvekan, att begäret att 

 undvika greppet tog ut sin rätt, och att de åter började 

 springa häftigt en stund. I alla händelser voro de genast 

 fullkomligt lugna, då de insläppts i sin flaska, och plägade 

 vanligen strax gå fram till sitt socker. 



Härnedan refereras i korthet mitt iakttagelsefall från 

 1903 öfver en Methoca i det fria, hvarefter iakttagelserna 

 öfver de båda fångna Methocorna meddelas i tidsföljd. 



1. ^Vt 1903 fick jag se en Methoca sitta vid mynningen 

 af ett Cicindela-rör och, obekymrad om faran, helt lugnt putsa 

 sina antenner på mindre än två millimeters af stånd från den 

 rofgiriga larven. Denne tycktes hålla sig redo att gripa detta 

 närgångna byte. Men saken tog en helt oförutsedd vändning. 

 Det förmodade bytet började plötshgt gå rund t kring hålan, 

 med hufvudet vridet något åt sidan, så att det märktes, att 

 stekeln oafbrutet iakttog larven, som med käkarna snappade 

 efter honom. Methoca förstod dock att behändigt undvika och 



