34 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND. 8. N:0 -i:. 



ytterliga glatthet bör härvid också komma till nytta, liksom 

 äfven ur den synpunkten, att besvärande damm och smuts 

 ej så lätt fastnar därpå. 



I sina paralyseringsinstinkter har Methoca, såsom vanligt 

 hos rofsteklar, anpassat sig efter rofvets nervsystem. Met- 

 hocas första styng i struptrakten verkar förlamande på 

 käkarnas muskler, men äfven i större eller mindre grad på 

 hela thoracalmuskulaturen. Denna omständighet gör det 

 sannolikt, att undre svalggangliet, h vilket liksom hela nerv- 

 svalgringen har sin plats i jämnbredd med ögonen, ej direkt 

 beröres af gadden. fastän naturligtvis möjligheten ej är ute- 

 sluten, att denna genom nackhålet skulle kunna intränga, 

 utan att det är genom giftets diffusioij, som den åsyftade 

 orörlighet inträder, utan h vilken de följande paralyserings- 

 åtgärderna knappast skulle kunna vidtagas. I: sta thoracal- 

 gangliet har sin plats mellan f ramhöfterna, och utan tvifvel 

 är det detta ganglion, som är föremål för Methocas långvariga 

 malaxation på denna plats. 2:dra thoracalgangliet ligger 

 mellan mellanhöfterna, hvilka stekeln mera sällan behandlar 

 vare sig med styng eller med malaxation. Mellan bakhöfterna 

 ligger 3:dje thoracalgangliet, till hvilket nära ansluter sig 

 det lilla l:sta abdominalgangiiet. Det är mot dessa båda 

 ganglier och de från dem utgående nervstammarna som de 

 långvarigaste paralyseringsåtgärderna riktas, genom hvilka 

 icke blott larvens förmåga att klättra i röret går förlorad 

 eller åtminstone i hög grad nedsättes, utan framförallt trygg- 

 het beredes åt stekelns i ledvecket omedelbart bakom bak- 

 höfterna fastade ägg. 



Alla dessa anpassningar, såväl de rent morfologiska som 

 de som af se instinkterna, erbjuda, i jämförelse med hvad man 

 kan få bevittna hos rofsteklar i allmänhet, icke något särskildt 

 märkvärdigt. Det är endast den instinkt, som drifvit Met- 

 hoca att välja ett sådant rof, som förefaller så gåtlik och 

 som bland lofsteklarnas i allmänhet så öfverraskande instinkt- 

 yttringar nästan står atan motstycke. Rofsteklarna, äfven 

 de stora och kraftiga, välja i allmänhet sådana byten, som 

 äro svaga och försvarslösa, eller om de, i likhet med Pompi- 

 liderna, angripa spindlar, som äro utrustade med giftiga 

 vapen, använda de vid angreppet en sådan taktik, att deras 

 offer icke få tillfälle att använda sina vapen. Ville man 

 med någon utsikt till framgång spekulera öfver uppkomsten 



