ADLERZ, IAKTTAGELSER ÖFVER SOLITÄRA GETINGAR. 19 



gången. Att Fertons uppgift är den riktiga, har jag själf 

 haft tillfälle att konstatera. Några andra biologiska medde- 

 landen om denna art föreligga ej i litteraturen, så vidt jag 

 känner. 



Af denna mindre allmänna art sågs ^7? 05 vid Okna i 

 Östergötland en hona söka plats för att anlägga sitt bo på 

 en lerblandad sandbacke i ett barrskogsbryn. Sedan getingen 

 länge gått omkring med upplyfta d bakkropp och mot mar- 

 ken sänkta antenner, bestämde han sig för en fläck, där han 

 en stund gick omkring med korta vändningar, medan han 

 prof vande berörde marken med antennerna. Därefter bör- 

 jade han inprägla platsens läge i minnet genom att under 

 låg flykt sakta sväfva i små oregelbundna kretsar öfver 

 denna fläck, hvarvid han ständigt vände hufvudet just mot 

 den utsedda fläcken. Så småningom blefvo slagen större ocJi 

 gjordes högre öfver marken, hvarefter stekeln flög bort. Då 

 han snart därefter återkom, hade han påtagligen försett sig 

 med vätska och började med käkarna gräfva en liten rund 

 grop, hvarvid han af den fuktade leran byggde en liten kant 

 kring gropen, grunden till den blifvande skorstenen. 



Då jag nu ordagrant af skri f ver mina anteckningar på 

 platsen för detta iakttagelsefall, finner jag, att öfverensstäm- 

 melsen i tillvägagångssättet vid begynnelsen af boets anlägg- 

 ning varit så stor hos de tre arterna melanocephalus, spinipes 

 och reniformis, att, fastän år ligga emellan iakttagelsen af de 

 särskilda arterna, i det närmaste samma ordalag användts vid 

 beskrif ningen. (Jfr H. spinipes n:o 6). 



Under arbetets fortsättning sågs stekeln draga sig bak- 

 länges upp ur gången med den upphämtade leran mellan 

 käkarna och, utan att krypa helt och hållet ut ur den redan 

 färdiga delen af röret, fästa lerklumpen på den punkt, som 

 han med starkt framåtböjdt hufvud kunde nå med käkarna, 

 således alltjämt på den kant, mot hvilken han vände sin buk- 

 sida. (Jfr spinipes n:o 11). 



Följande dag var skorstenen uppmurad till en höjd af 

 10 mm., och den gjordes ej högre. Den var rak, fastän nå- 

 got lutande mot det vågräta underlaget, med mynningen 

 vänd uppåt. Dess vägg var öfverallt solid, h vilket särskildt 

 afsticker mot de af spinipes byggda skorstenarna med deras 

 af stora öppningar mellan lerbollarna genombrutna väggar. 



