40 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 3. N:0 17. 



befinner sig i ett vassrör, hvars kanter af ålder så småningom 

 antagit denna färg. 



Till försöken att förklara den egendomliga byggnaden 

 af den tillslutande proppen skall jag återkomma efter redo- 

 görelsen för mina iakttagelser öfver denna geting-art, som 

 sistlidne sommar (1906) förekom ganska allmänt i trakten 

 kring Arkösund i Östergötland. 



1. I midten af juni 1906 sågos talrika exemplar af Ocly- 

 nerus murarius stryka omkring bland gräs och små aspbus- 

 kar i ett skogsbryn åt söder. Det framgick snart, att de 

 sökte larver af Lina populi, som talrikt funnos på aspbus- 

 karna. Men de undersökte därvid allt. som såg knölformigt 

 ut, såsom blomhufvudena af Luzula campestris och Juncus 

 conglomeratus samt de små knopparna af Plantago media. I 

 valet af larver föreföllo de ^ mycket granntyckta. Ofta be- 

 rörde de larver med antennerna utan att sedan bry sig om 

 dem. Vanligen lät en sålunda berörd larv sig falla till mar- 

 ken. Orsaken till att de förkastades tycktes oftast vara deras 

 ringa storlek, men äfven större larver förkastades, då de voro 

 mörkare färgade, och sålunda f ettkroppen förmodligen föga 

 utvecklad. Under jakten irrade de hit och dit, h varemot en 

 stekel, som bemäktigat sig ett byte, styrde en stadig och 

 målmedveten kosa bort mot ett på några hundra stegs af- 

 stånd liggande skogsbryn, där de antagligen hade sina bon. 



2. Efter några dagars sökande anträffade jag ^V*^ flera 

 bon i ett par döda och barklösa aspar, som stodo vid foten 

 af ett brant berg. Ingången till hvarje bo bevakades hela/ 

 dagarna af hvar sin Ghrysif^ nitidula, som afundsjukt försva- 

 rade sin upptäckarerätt och bortjagade hvarje stekel af 

 samma slag, som närmade sig. Att det var samma guld- 

 steklar, som ihärdigt lurade vid de särskilda hålorna, hade 

 jag särskildt tillfälle att se vid två på 10 cm. afstånd från 

 hvarandra belägna hålor, af hvilka den ena bevakades af en 

 stor, den andra af en liten guldstekel, ända till dess den de- 

 finitiva stängningen ägde rum. Då getingen kom flygande, 

 brukade guldsteklarna lyfta sig på vingarna och hålla sig 

 sväfvande bakom honom, till dess han krupit in. Getingen 

 tycktes märka dem och gjorde stundom försök att förvilla 

 dem med några korta flyktsvängar, innan han fördjupade sig 

 i hålan. Dessa guldsteklar ofredade stundom hvarandra, då 

 de under sina promenader i grannskapet möttes, men de 



