ADLERZ, IAKTTAGELSER ÖFVER SOLITÄRA GETINGAR. 47 



I fråga om täckandet af lerproppen i hålans mynning 

 med trämassa afvika mina iakttagelser något från Aurivil- 

 Lius'. Han fann alltid närmast leran grå trämassa och där 

 utanpå ett lager af rödfärgade träsmulor, hämtade från själfva 

 den rödmålade väggen och anordnade så, att den röda fär- 

 gen vändes utåt. 



Denna vana att täcka med trämassa var hos de af mig 

 under n:o 15 omnämnda getingarna helt rudimentär, och på 

 några andra lerproppar i samma husvägg, förfärdigade af ge- 

 tingar af samma art, sågos ej ens dessa svaga spår af den 

 eljes vanliga beläggningen, utan leran var alldeles obe- 

 täckt. Antagligen berodde detta därpå, att huset ej var må- 

 ladt med vanlig rödfärg, utan med röd oljefärg, som möjli- 

 gen hade någon vidrig smak eller som gjorde det svårare att 

 afskafva träets yttersta lager. De getingar af samma art. 

 som bodde i döda aspstammar, täckte däremot, såsom om- 

 talats under n:o 8 — 11, lerpropparna fullständigt med ett- 

 lager af grå trämassa, hämtad antingen från samma stam 

 eller från någon närstående. Här var lagret af trämassa 

 alltigenom likartad t. 



AuRiviLLius diskuterar utförligt betydelsen af träbelägg- 

 ningen, sådan han funnit den. Att proppen i den röda hus- 

 väggen täcktes med röd massa, finner han enklast kunna för- 

 klaras såsom ett specialfall af en instinkt, som bjuder att 

 täcka boets ingång med samma ämne, som den omgifvande 

 ytan består af, hvilket skulle medföra fördelen af att in- 

 gången blir så osynlig som möjligt. Han framhåller, att det 

 ur denna synpunkt skulle vara af intresse att anträffa arten 

 boende i omålade husväggar eller i trädstammar för att fa se, 

 om nämnda instinkt äfven i dessa fall skulle söka sig uttryck 

 på samma sätt. x4tt så verkligen är fallet, framgår af be- 

 skrifningen på de af mig i döda aspstammar anträffade boen 

 (n:o 8 — 11). Samma instinkt återfinnes, såsom sedermera 

 skpJl omtalas, äfven hos Odyneriis hifasciatus. Jag tror mig 

 kunna sluta till en af de fiender, som nämnda instinkt afser 

 att missleda, nämligen vår mest polyfaga gulds tekel, Chrysis 

 ignita, som enligt Dahlbom äfven parasiterar hos Odyner tis 

 murarms. Såsom omtalats under Ancistrocerus callosus n:o 

 3. har jag sett guldstekeln bryta sig in genom lerproppen i 

 mynningen till denna getings bo och i hans cell inlägga sitt 

 parasitägg. Detta är icke ett blott löst antagande, ty jag 



