48 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 3. N:0 17. 



följde i detta fall utvecklingen af ägget ända till imagosta- 

 diet och har nu både moder och dotter af den nämnda guld- 

 stekeln i min samling. Man skulle möjligen kunna tänka 

 sig, att, fastän guldstekeln utan större sv^årighet genom- 

 bryter den hårdnade leran, dess instinkt ej bjuder den att 

 söka genomtränga trä, ehuru denna lösa trämassa tycks bjuda 

 betydligt mindre motstånd än leran. Hindret skulle således 

 snarare vara af psykisk än af mekanisk beskaffenhet, och 

 om stekeln därvid liöUe någon öfverläggning med sig själf, 

 skulle hans tankegång kunna uttryckas sålunda: »Bakom en 

 lerpropp i ett trähål kan man vänta lön för sin möda, men 

 att bryta sig genom trä lönar sig ej.» 



Emellertid uttalar Aurivillius betänkligheter mot sin 

 tolkning på grund af den trelagrade beskaffenhet, som han 

 funnit hos proppen: innerst lera. där utanpå grå trämassa 

 samt ytterst rödfärgade träsmulor. Användningen af leran 

 kan antagas vara en ärfd v^ana från den tid, då Eumeniderna 

 uteslutande bodde i jord och lera, såsom många ännu ha för 

 sed. Den grå trämassan tillkom, då några funno det fördel- 

 aktigare att bebo hål i trädstammar och antogo den fördel- 

 aktiga vanan att skrapa af litet af den omgifvande träytan 

 för att därmed dölja leran. Odynerus murarius, som i långt 

 senare tid tagit sig för att bebo röda husväggar, skulle där- 

 till ha lagt ytterligare ett rödt lager och återgifver således 

 den historiska utvecklingsgången i valet af boplats. 



Ännu ett förklaringsförsök framställer Aurivillifs, näm- 

 ligen att det grå mellanlagret skulle underlätta täckandet af 

 leran med de röda spånorna, h vilka vid användning af ett 

 sådant förmedlande mellanlager ej behöfde anskaffas i så stor 

 mängd. 



Mig förefaller den första förklaringen vara den sannoli- 

 kaste, särskildt då jag i samma trakt fann getingen bebo 

 såväl trädstammar som rödmålade husväggar och i båda fal- 

 len tillgripa det täckningsmateriaL som fanns närmast till 

 hands. Att täckningen i den röda husväggen blef så ofull- 

 ständig, berodde förmodligen såsom förut framhållits, på någon 

 motbjudande beskaffenhet af färgen. Då jag sett såväl denna 

 geting som Odynerus hifasciatus älta trämassan genom tugg- 

 ning och blandning med en ur munnen utgjuten vätska, har 

 jag svårt att tänka mig, att det kan vara mer än en till- 

 fällighet, att den färgade sidan af spånorna kan komma att 



