ADLERZ, IAKTTAGELSER ÖFVER SOLITÄRA GETIXGAR. 49 



vändas utåt. eller huru det ens skulle vara möjligt för ge- 

 tingen, vid ett sådant tillvägagående, att utföra ett sådant 

 konststycke. Man får stundom se af Vespa-arter förfärdi- 

 gade getingbon, i hvilka en röd rand vittnar om att mate- 

 rialet hämtats från en rödfärgad husvägg, omväxlande med 

 det från gärdesgårdar och trädstammar afskafda. Mellan- 

 lagrets olika beskaffenhet hos de af Aurivillius undersökta 

 boen blir visserligen ej härigenom förklarad. Men det skulle 

 låta tänka sig, att getingen, i samma mån som hans verk 

 närmar sig sin fullbordan, hämtar sitt material från allt när- 

 mare håll, på samma sätt som de i trädstammar boende än 

 hämtade trämassan på längre afstånd, än i närheten af boet. 

 Jag har dock försummat att se efter, om det senare inträf- 

 fade mot slutet af täckningsarbetet. 



Själfva vanan att täcka boets ingång med samma ma- 

 terial som omgifningens har sannolikt mycket gamla anor. 

 Sålunda bruka de i marken byggande Hoplomerus-SiTt erna., 

 framför allt reniformis, sedan de murat för ingången med 

 lera, släpa ihop strån och smått växtaffall och lägga öfver 

 lerproppen för att ytterligare dölja dem. Samma vana kan 

 återfinnas hos såväl sphegider som pompilider. Ammo^phila 

 sahidosa t. ex. sätter en sten som propp djupt nere i sitt rör, 

 fyller däröfver grus och sand samt släpar till sist fram bark- 

 flisor, stickor, grässtrån, lafvar o. s. v. för att göra platsen 

 så lik den omgif vande orubbade marken som möjligt. I det 

 föregående har omtalats, huru Lionotus tomentosus n:o 4 först 

 som vanligt tillstängde sin håla i ett tallbarkstycke med från 

 långt afstånd hemförd lera, men därefter belade leran med 

 hopklibbade sandkorn, förmodligen emedan barkstycket låg 

 på sanden. På annat ställe har jag beskrifvit, huru en 

 Agenia inter media tillstängde ingången till sitt i en stock an- 

 ordnade bo med en propp af små grå, hopklibbade träsmu- 

 lor, som afskrapats rundt omkring ingången, så att denna 

 nu omgafs af en h vitgul ring. Samma tillvägagående har jag 

 funnit hos Odynerus bifasciatus. Instinkten att dölja in- 

 gången med en dylik beläggning är således påtagligen ofull- 

 komligt utbildad, ty då steklarna skrapa af det grå yt-träet 

 och blotta den ljusa underveden, draga de uppmärksamheten 

 till sin håla snarare än de dölja den. Att det således ej kan 

 vara steklarnas färgsinne, hvars tillvaro jag för öfrigt ej be- 

 tviflar, som förmår dem att belägga sin propp med omgif- 



Ärl-iv för zooUg!. Bd ->. .V;c 17. ^ 



