ADLERZ, IAKTTAGELSER ÖFVER SOLITÄRA GETING AR. 59 



För de arter återigen, hvilka i likhet med Odynerus mu- 

 rarius, iiidnlafor och hifasciatus insamla chrysomelidlarver, 

 som förlamas så grundligt, att deras rörelser äro obetydliga 

 eller inga, tjecks vanan att upphänga ägget på en tråd knap- 

 past kunna betraktas som annat än ett betydelselöst arf. Ty 

 Fertons gissning, att äggets upphängning skulle af se att skydda 

 det för markens fuktighet, kan ej tillämpas på dessa i trä 

 byggande arter och, såsom det förefaller mig, knappast ens 

 på de i jorden byggande Hoplomerus-arterna. enär, såsom 

 förut framhållits, ägget i alla fall hos dem hålles klämdt in- 

 till den fuktiga jordväggen. 



Då, såsom i det föregående påvisats, ägget aldrig hänger 

 fritt i de fullt provianterade cellerna hos de solitära getin- 

 garna, kan det således ej vara riktigt, då Fabre uppgifver, 

 att den nykläckta larven skulle sträcka sig ner till närmaste 

 foderlarv för att. om denna gjorde några farliga rörelser, 

 hastigt draga sig upp på äggskalet och där vara i trygghet. 

 De af honom artificiellt framkallade förhållandena, då han 

 genom borttagande af de flesta foderlarverna kunde få se 

 ägget fritt oscillerande, äga aldrig sin motsvarighet i verk- 

 ligheten. Han fäster vidare mycken vikt vid, att i Hoplo- 

 merus-cellerna de närmast ägget belägna foderlarverna äro 

 de först inlagda och därför de minst lif skraf tiga , hvarför, 

 såsom han menar, den nykläckta larven har minst att frukta 

 af deras rörelser, då han börjar sin måltid. Men i Eumenes- 

 cellen, liksom i Lionotus- och Ancistrocerus-cellerna, är det 

 tvärtom de sist inlagda och lifligast rörliga larverna, som be- 

 finna sig närmast den nykläckta larven och därför bli före- 

 mål för hans första angrepp, utan att detta visar sig med- 

 föra någon särskild olägenhet. Af min erfarenhet att döma 

 tycks det åtminstone mindre ofta vara den lilla stekellarvens 

 sugande, som framkallar reflexrörelser hos foderlarverna. 

 Här liksom hos rofsteklarna torde stekellarvens angrepp ske 

 i det närmaste smärtfritt och omärkligt för offret, som 

 sakta förblöder och förlorar sin lifskraft utan några egentliga 

 plågor. 



