E. LÖNNBEKG, NÅGRA FYND AF SUBFOSSILA VERTEBRATER. 3 



af skallen vid första undersökningen tyckes kunna ha en 

 viss betydelse, i det att, såsom redan antydts, de ofvan anförda 

 måtten angifva en storvuxen ras. Hos svenska och norska 

 fjällrenar och grönländska renar är t. ex. af ståndet från nack- 

 kammen till närmaste punkt på rosenkransen vanligen 5 — 

 5,5 cm. Af ståndet mellan rosenkransarne tyckes vara van- 

 ligen 6—6,5 cm., men hos en norsk ren 7 cm. Kortaste af- 

 ståndet från nackkammen till suturen mellan hjäss- och pann- 

 ben är hos de nämnda formerna 3,6—4 cm., hos en grön- 

 ländsk ren 4,6 cm. Konstant är dock detta mått ej, eme- 

 dan hjässbenen minskas med tilltagande ålder, hvilket dock 

 å andra sidan till en viss grad kompenseras genom nack- 

 kammens starkare utveckling bakåt. Formen på det stycke 

 af hjässbenen, som skjuter in mellan pannbenen är hos Lapp- 

 landsrenarne såsom för öfrigt redan Nitsche påpekat, i all- 

 mänhet fyrkantigt, men hos den lilla Spetsbergsrenen tre- 

 kantigt med framskjutande vinkel.^ Samma vinkel anträf- 

 fas äfven på Riksmusei exemplar af Grönlandsren. I detta 

 af seende synes sålunda Edaredsrenen af vika från de nu lef- 

 vande skandinaviska renarne. Frågan är emellertid, huru- 

 vida denna egenskap är konstant eller ej. Veterligen finnas 

 utom det nu omhandlade exemplaret endast tvenne renkra- 

 nier, om hvilka man säkert vet att de tillvaratagits i Sverige, 

 bevarade i offentliga samlingar. (Renhorn äro däremot som 

 bekant ganska vanhga). Dessa båda finnas i Sveriges Geo- 

 logiska Undersöknings museum samt härstamma båda från 

 Skåne. Det ena af dessa är funnet i Askeröds mosse, Väster- 

 stads socken, och har tillhört en gammal rentjur, det 

 andra (utan fullt säker fyndort, åtminstone f. n.) är af ett 

 ungefär årsgammalt djur. Hos båda dessa är det parti af 

 hjässbenen, som inskjuter mellan pannbenen, fyrkantigt och 

 i synnerhet hos det gamla exemplaret i form hka med samma 

 ben hos en nutida norsk vildren eller svensk Lapplandsren. 

 Hos det yngre exemplaret var den fyrkantiga formen af 

 hjässbenen ej fullt så utpräglad, men det var dock ingen 

 likhet med Edaredsrenens trekantiga hjässben. I Riksmu- 

 seum finnes dock äfven ett subfossilt renkranium, som tro- 



^ I Camerako's arbete öfver Spetsbergsrenen finnas en hel mängd 

 afbildningar af denna sutur och de flesta äro typiskt vinkliga men några 

 visa en antydning till fyrkantighet. Då vid ett tillfälle från Xorge öfver- 

 förda renar lupo bort och förvildades, är detta möjligen ett arf från 

 dessa, ehuru intet med visshet kan påstås. 



