8 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 6. N:0 10. 



rentaf häpen. Dels visade sig på snart sagd t h varje ur ova- 

 rierna afgifvet ägg af Parechinus en enda skarpt begränsad 

 rund hvit fläck å den för öfrigt blåfärgade ytan, och denna 

 fläck befanns å sådana ägg, å hvilka den låg i sidoläge, ut- 

 göra mynningen till en kraterlik kanal, en verklig mikropyle, 

 som lodrätt igenom den gelatinösa membranen sträckte sig 

 in till själfva äggets yta (fig. 1 och 2). Då jag kort där- 

 efter fick tillfälle att läsa Boveri's afhandling af 19Ö1 om 

 polariteten hos Strongylocentrotus-ägget, befanns, att den 

 af mig sålunda hos Parechinus funna kanalen alldeles mot- 

 svarade den af Boveri upptäckta mikropylen. Själfva kana- 

 lens väggar och membranens substans förblefvo äfven nästan 

 ofärgade, men däremot visade membranens yttre yta i optisk 

 genomskärning en skarpt blåfärgad, smal rand; och vid in- 

 ställning af ytan, d. v. s. i ytbild, företedde den vid stark 

 förstoring en mycket egendomlig anblick. På en ofärgad 

 eller svagt färgad botten syntes en mängd små krumböjda, 

 masklika, skarpt blåfärgade slyngor, som lågo strödda i en 

 ganska prydlig och ganska regelbunden anordning, i det att 

 mellan dem den hvita bottnen framträdde och de aldrig kor- 

 sade eller täckte h varandra utan lågo utbredda liksom på en 

 karta. I dessa ytterst små blåa slyngor eller slingrande band 

 syntes talrika ännu mörkare korn inlagrade. När jag först 

 såg dessa blåfärgade, skarpt begränsade band, kom jag att 

 tänka på en del bakterieformer och möjligheten att här 

 kunde föreligga en förorening med dylika bakterier, som 

 kunde hafva fastnat på den gelatinösa hinnans yttre yta. 

 Men då jag återfann dem (fig. 3) likartade, endast ibland 

 något tätare liggande, ibland något mera skilda, på hvart- 

 enda sålunda behandladt ägg, och då de inuti ovariesäckarna 

 liggande äggen företedde alldeles samma bilder, så måste en 

 sådan förklaring vara utesluten. Äfven de yngre äggen i 

 övaderna visade samma struktur å sin yta. Jag kan därför 

 icke tolka förhållandet annorlunda än att den gelatinösa 

 hinnans yttre ytlager, som för öfrigt äfven företer en något 

 fastare konsistens och är utåt skarpt begränsad, innehåller i 

 jämn fördelning och utbredning alla dessa ytterst små band, 

 och att dessa utgöra egendomliga rester af något slags proto- 

 plasma, som möjligen spelat en roll vid membranens utveck- 

 ling. Vid mikropylens yttre runda kratermynning bilda dessa 

 band en skarp rand, och de stiga icke ned i kanalen. Den 



