A. JANSSON, FAUNISTISKA OCH BIOLOGISKA STUDIER. 5 



sidan av sjön, visar Hornsjön en slående överensstämmelse 

 med en del slättsjöar inom Västergötlands och Nerikes silur- 

 område. Det gemensamma för denna typ av sjöar med hän- 

 syn till vegetationsfördelningen sättes av d:r B. Söderberg 

 (»Hornborgasjöns fågelliv». Arkiv för zoologi, K. V. A., Stock- 

 holm 1907, samt samme författare: »Västgötska silursjöar», 

 Sveriges Natur, Svenska Naturskyddsföreningens Tidskrift 

 1921. Se vidare uppsatsen »Om fågellivet vid Nerikes slätt- 

 sjöar» av Sven G:son Blomqvist och Erik Rosenberg i 

 Fauna och Flora, häftet 1, 1921!) i samband med den för- 

 härskande vindriktningen, västliga och sydvästliga vindar, 

 bränningsstranden, isens om våren drivande mot nordöstliga 

 och östliga sidan och andra omständigheter, som därmed stå 

 i samband. Flygsanden, vars förekomst vid Hornsjön gör 

 denna till en i viss mån mot nyssnämnda sjöar avvikande 

 geografisk typ, har just anhopats och längre upp på stran- 

 den uppdrivits i smådyner åt nordost och öster, och den 

 starka motsats, som råder mellan denna sidas kala stränder, 

 med nästan fullständig avsaknad av vass och andra vatten- 

 växter i strandkanten, och den sydvästliga och västliga si- 

 dans rika vass-, lövskogs- och ängsvegetation, pekar hän på 

 att här samma krafter varit rådande vid utgestaltandet av 

 strändernas fysionomi, av deras vegetations- och faunistiska 

 förhållanden, som vid de nämnda silursjöarna på fast- 

 landet. 



På samma gång som sålunda Hornsjöns östra och västra 

 stränder äga en i stora drag så motsatt naturbeskaffenhet, 

 råder emellertid som nämnts inom varje av dem en stor om- 

 växling beträffande växtformationerna och de ekologiska för- 

 hållandena i allmänhet. Särskilt gäller detta den östra stran- 

 den. Denna höjer sig vid vattenkanten icke med bestämd 

 gräns över vattenytan utan fortsätter i mycket svag stig- 

 ning utan avbrott från bottnen i den såsom nämnts mycket 

 långgrunda sjön. Denna stigning blir något tvärare ett 50 — 

 100-tal m inåt land, där låga sandkullar höja sig. Dessa 

 kullar bilda längre inåt land utefter en stor del av östra 

 sidan liksom en sammanhängande låg vall eller kant, som 

 utgör gränsen åt öster för denna utefter sjön åt detta håll 

 löpande sänka eller bäckenkant, vilken jag i det följande 

 benämnt östra strandens sandområde. Utanför detta utbreda 

 sig dels odlade fält, mest sandåkrar, dels barrskog, dels fuk- 



