10 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 14. NiO 23. 



derna. Av intresse var, att den här allmännast uppträdande 

 formen företedde en starkare utbredning av täckvingarnas 

 mörka färg än hos den t. ex. utefter Skånes sandiga havs- 

 stränder förekommande. 



I närheten av dessa hålor kröp allmänt omkring på san- 

 den en carabid, Dyscliirius thoracicus F. och vid vattenkan- 

 ten löpte på sanden några Stenus-a,TteT omkring, av vilka 

 den allmännaste var den endast i östra Sverige, helst vid 

 havskusten, förekommande S. incrassatus Er., vidare en 

 Bembidiv7n-art, B. assimile Gyll., varjämte några smärre 

 hydrophilider hörde till vattenkantens fauna. En av de an- 

 märkningsvärdare skalbaggarna på denna våta sand var 

 Bembidium pallidipenne III., en sanden till färgen mycket 

 liknande art. 



På kvällarna vid solnedgången flög i otrolig mängd lugna 

 aftnar vid stranden hydrophiliden Cercyon littorale Gyll., en 

 skalbagge vanlig vid sandiga havsstränder men vid sött vat- 

 ten hittills endast iakttagen vid Eketräsk på Fårön av Mjö- 

 berg (»Biologiska och morfologiska studier över Fåröns in- 

 sektfauna». Arkiv för zoologi. Band 2, 1905). 



Ett stycke upp på stranden under brädstumpar o. dyl. 

 levde den stora carabiden Broscus cephalotes L., och ett och 

 annat ex. av Nehria livida v. lateralis kunde också ertappas 

 på östra stranden. 



Den torra, grövre sanden innanför denna fuktiga strand- 

 sand har som nämnts uppåt erövrats av vegetationen, som 

 så småningom uppåt blir frodigare. Sammansättningen ut- 

 göres av Carex arenaria, Juncus, Sagina nodosa, Potentilla 

 anserina, Mentha arvensis, olika gräsarter, Eriophoriim, Lyco- 

 pus europceus, Taraxacum, Potentilla reptans, Achillea mille- 

 foliurriy Trifolium repens, m. fl., sålunda arter av vilka en del 

 ej bruka förekomma tillsammans. Marknivån, och följakt- 

 ligen fuktigheten, är emellertid ej överallt densamma, och 

 med denna växlar helt naturligt fläckvis växtsammansätt- 

 ningen något liksom även frodigheten. 



Denna del av sandområdet är relativt fattig på insekter. 

 De egentliga strandinsekterna gå ej hitin, och för de av 

 vegetation och solvärme beroende insekterna erbjuder den 

 av endast låg och gles växtlighet upptagna jämna ytan otill- 

 räckligt skydd mot vinden, för grävande steklar är sanden 

 för grov och i bottnen kallfuktig. Endast humlor och några 



