HJ. THÉEL, AMOEBOCTTER HOS ECHINODERMER. 7 



gefär samma konfiguration men med flera kärnor, hvilket 

 tyder på, att man här har för sig antingen ett litet syncy- 

 tium eller ett plasmodium, om man skiljer på dessa båda 

 begrepp. Mindre sällsynt är att finna två eller flera dylika 

 fria amoebocyter förenade genom pseudopodiala utskott (pl.l, 

 fig. 2, 13), i hvilka fall ögonskenligen en lifligare verksamhet 

 iiiträdt. Träda de däremot i förbindelse med flera af sitt eget 

 slag äfvensom med blås-amoebocyter, så att hopar eller knip- 

 pen uppstå, då synas de likasom få nytt lif, hvilket tar sig 

 uttryck i en ytterst liflig pseudopod-rörelse och i en mång- 

 fald af formförändringar, hvarom mera här nedan under 

 rubriken hopar eller knippen. 



De skiflika C9llerna variera högst betydligt såväl till 

 form som storlek. Deras omkrets är rundad eller flikig på 

 mångahanda sätt och deras diameter kan uppgå ända till 

 39,1 [J. eller mer. De kunna vara helt och hållet i saknad af 

 vakuoler, men i de flesta fall finnas åtminstone en eller flera 

 sådana, hvilka intaga afsevärdt växlande lägen inom cellen 

 än i den centrala delen omkring kärnan, än enbart i periferien 

 och än spridda utan synbar ordning öfver en stor del af 

 cellen. Till sällsyntheter höra sådana former, som äro åter- 

 gifna på taflan 2, fig. 8. 



Utom dessa skiflika amoebocyter har jag endast undan- 

 tagsvis träffat fria plasma-celler af annan typ än den ofvan 

 beskrifna inom kroppsvätskan. Sådana äro återgifna på 

 taflan 2, fig. 4, 6, 10. Men uteslutet är ej, att dessa på 

 något sätt förlorat sitt sammanhang med hoparna eller knip- 

 pena. Den till en lång tråd utdragna cellen, fig. 6, mäter 

 ej mindre än 85 [j. i längd. 



Åtskilligt talar tvifvelsutan för, att alla andra amoebocyter 

 af plasmatypen närmast äro att härleda från celler närmare 

 eller fj armare befryndade med den discus-liknande formen. 

 Dess mycket enkla organisation ger nämligen intryck af större 

 ursprunglighet, hvarför densamma kan göra skäl för namnet 

 grundform. Jag har redan vågat antyda, att desamma möj- 

 licren äro att anse som nybildningar, stadda i ett öfvergångs- 

 stadium af hvila, sedan de utgått från sin bildningshärd. 

 En väckelse till mera aktiva lifsyttringar skulle de mottaga 

 sjenom en intimare anslutninor till andra celler, framför allt 

 till biås-cellerna. Denna lifsyttring tar sig uttryck i en ut- 

 sträckning i en viss längdriktning, så att trådlika pseudo- 



