8 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. NIO 4. 



podier uppstå, hvilka bilda det sammanhållande underlaget 

 i de syncytiala knippena eller hoparna, samt i en stor form- 

 förändring af den periferiska delen af den mera homogena 

 plasman, hvilken ofta vakuoliseras eller bildar riktiga nät- 

 verk af med hvarandra anastomoserande fina pseudopodier 

 (pl. 1, fig. 5, 6, 9, 14, 15). Anmärkningsvärdast af alla form- 

 förändringar är den ofta förekommande tratt- eller solfjäder- 

 formen (pl. 1, fig. 6, 9, 10, 17 och pl. 2, fig. 14), hvilken 

 genom skaft eller trådar står i förbindelse med den öfriga 

 delen af syncytiet. Den högst märkliga form, som återges 

 på taflan 2, fig. 14, har en längd af 152 jj.. Fig. 15 på taflan 

 1 framställer en annan egendomlig typ, hvars längd uppgår 

 till 45,9 |J.. 



Plasma-amoebocyterna äro förtjänta af en alldeles sär- 

 skild uppmärksamhet på grund af deras stora plasticitet. 

 De äga nämligen en nästan otrolig förmåga af ombildning 

 och omgestaltning. Inom ett fåtal minuter kunna de sken- 

 bart så enkla och obetydliga amoebocy terna, sådana de be- 

 finna sig omedelbart efter aflägsnandet ur moderdjurets 

 kroppshåla, antaga sådana former och ingå sådana föreningar, 

 att de helt och hållet förlora sin ursprungliga typ. I stället 

 erbjuda de nu bilder, som starkt påminna om helt andra 

 cell-element t. ex. bindväfsceller eller glatta muskelceller (pl. 

 2, fig, 2); i syncytiäl förening med hvarandra forma de sig 

 till en riktig väfnad erinrande om den retikulära bindväfven 

 (plv 3 och 4). En antydan till något motsvarande finner 

 man inuti kroppsbålan hos alla normala djur, i det att de 

 mycket talrikt förekommande små flotterande klumparna 

 eller hoparna intet annat äro än verkliga syncytier, bildade 

 af mer eller mindre intimt förenade celler af båda slagen. 

 De enskilda cellerna i dessa klumpar visa påtagliga yttringar 

 af lifaktighet, genom att de utsända plasma-utskott i alla 

 riktningar under form af små trådar eller mcmbranösa hin- 

 nor, så att klumparnas yta har ett ulligt eller hårigt utse- 

 ende. Alltså är det fullt påvisbart, att redan inom moder- 

 djuret en medärfd tendens finnes hos amoebocyterna att 

 omgestaltas så, som sker utanför kroppen i den mikroskopiska 

 kammaren. 



Jag tror således ej, att man har tillräckliga skäl för den 

 invändningen, att de förändringar, som amoebocyterna undergå 

 inuti en mikroskop-kammare, äro att tillskrifva några nämn- 



