HJ. THEEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 9 



värdt abnorma yttre förhållanden, synneiligast i betraktande 

 af att dessa förändringar försiggå inom en så ytterst kort 

 tidrymd, att olägenheterna af en vistelse utom moderkroppen 

 ej kunna tillskrifvas någon större betydelse. Då ligger det 

 säkerh*gen närmare tillhands att förmoda, att det mesta man 

 känner om t. ex. de hvita blodkropparnas lifsyttringar hos de 

 varmblodiga djuren, är grundadt på iakttagelser under ab- 

 norma förhållanden. 



För att förklara mig närmare vill jag erinra om, att min mi- 

 kroskop-kammare är mycket rymlig, att amoebocyterna kunna 

 lefva där utan något tryck, att de omgif vas af moderdjurets 

 egen kroppsvätska och att samma temperatur utan svårighet 

 kan hållas som den, h vilken är förhanden inom djuret. De 

 abnorma förhållandena skulle sålunda inskränka sig till brist 

 på rörelse hos den i kammaren innestängda vätskan, men 

 detta kan omöjligen inverka på sådant tätt, att de i så hög 

 grad lifskraftiga amoebocyterna, hvilka utan minskad energi 

 kunna genomlefva timmar i mikroskop-kammaren, helt hastigt, 

 inom några få minuter, skulle kunna förändra natur. Detta 

 är helt enkelt otänkbart. I plasma-amoebocyternas egen 

 natur måste finnas inlagd ej blott förmågan utan äfven en 

 sträfvan att under vissa förhållanden, hvilka för moderdjuret 

 kunna vara ödesdigra, träda i verksamhet genom just sådana 

 lifsyttringar, som taga sig uttryck i form- och funktions- 

 förändringar samt i bildande af större eller mindre syncytier. 



Med skäl kan man nu fråga, hafva dessa amoebocyter 

 att fylla någon speciell uppgift vid sidan af den vanliga, som 

 utmärker alla dylika vandrande celler? Med ett ord, finnas 

 några ödesdigra tilldragelser i en sjöstjärnas lif, då amoe- 

 bocyterna kunna tänkas vara till ovärderlig nytta, då endast 

 ett ögonblickligt ingripande af villiga arbetare utgör rädd- 

 ning från förintelse? Härpå kan man ganska tryggt afgifva 

 ett jakande svar. 



Det har länge varit bekant, att själfstympning eller 

 autotomi försiggår inom vissa djurkroppar. Äfven inom sjö- 

 stjärnornas klass känner man exempel på, att hela armar 

 kunna af kastas, utan att djuret tager skada däraf till lif vet. 

 Nya armar regenereras och växa ut i de förlorades ställe. 

 Men ej alla sjöstjärnor äga förmågan att, när lifvets bestånd 

 det kräfver, på detta enkla sätt frigöra sig från en arm och 

 lämna denna åt sitt öde, och dit hör Asterias rubens. Vis- 



