10 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. NIO 4. 



serligen hör det ej till sällsyntheterna att anträffa exemplar 

 af denna sjöstjärna med armarna reducerade från det nor- 

 mala talet 5 till 4 eller 3, men då har man oftast att räkna 

 med abnormiteter, hvilka äro talrika hos denna art. Där- 

 emot finner man rätt ofta stjärnor med en eller flera armai* 

 stympade ett längre eller kortare stycke från kroppsskifvan 

 och med änddelarna under nybildning. Men detta är ej att 

 tillskrifva autotomi i samma bemärkelse som t. ex. hos kräft- 

 djuren. Hos Asterias rubens är stympningen uteslutande 

 förorsakad af något yttre våld och träffar endast den del af 

 djurets armar, som blifvit utsatt för våldförandet. Om 

 man t. ex. tjudrar en dylik sjöstjärna genom att fastbinda 

 en af dess armar, så frigör den sig ej genom att afkasta och 

 tillspillogifva hela den fastbundna armen, utan genom att 

 med de öfriga armarna arbeta i en bestämd riktning, tills 

 den fastbundna armdelen afslitits. 



Hvad försiggår nu vid en dylik stympning? Naturligt- 

 vis uppkommer på platsen, där armen eller armarna aflägs- 

 nats, en eller flera betydande öppningar utåt, hvilka endast 

 ofullständigt kunna slutas på grund af kropphudens ringa 

 böjhghet; vid öppningen själf är den innestängda kropps- 

 vätskan i relativ stillhet. För att lifvet skall kunna räddas 

 och en regeneration blifva möjlig, kräfves, att såröppningen 

 omedelbart slutes till. Enligt min öfvertygelse äro amoe- 

 bocyterna alldeles särskildt lämpade för att utföra ett dyhkt 

 arbete, ty det är svårt att finna någon rimlig orsak, h varför 

 de skulle förhålla sig annorlunda här vid såröppningen än 

 uti en mikroskop-kammare., hvilken erbjuder i det närmaste 

 analoga lifsvillkor med dem, som existera inom kroppshålan — 

 samma temperatur och samma albuminösa vätska. Dessutom 

 kan det ej nog betonas, att plasma-amoebocyterna alltid 

 inuti ett normalt djur visa påfallande anlag till just en sådan 

 formbildning och formförändring, hvilken, när vätskan brin- 

 gas i ett ögonblicks hvila, tar sig uttryck i den of van fram- 

 hållna märkliga differentieringen. Utan inneboende anlag 

 hos cellen låter sig en dylik hastigt påkommande, ständigt upp- 

 repad och i samma riktning gående differentiering ej tänkas. 

 Till och med så extrema bilder som de nätverk, hvilka åter- 

 ges på taflorna 3 och 4, äro enligt min åsikt ej att tillskrifva 

 abnorma existensvillkor. Syncytiala nätverk — små och 

 mindre rediga visserligen — uppstå normalt i kroppshålan 



