HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 11 



hos b varje sjöstjärna; i mikroskop-kammaren framträder det 

 endast större, mera sammanhängande och vackrare. 



Men plasma-amoebocyternas uppgift torde ej begränsas 

 allenast till att täcka för såröppningar och befordra deras 

 läkande. Deras exceptionellt stora plasficitet tyder på, att 

 de äfven i ett eller annat afseende taga verksam del i själfva 

 regenerationsprocessen. Låt vara att det är sant, att t. ex. 

 en arm af en sjöstjärna innehåller nästan alla viktigare or- 

 gan, h vilket kan förklara en stor fysiologisk själf ständighet, 

 så kan ej ensamt däraf förklaras den oerhördt stora och all- 

 mänt förekommande förmågan af regeneration hos densamma. 



Då jag vägat uttala den öfvertygelsen, att plasma-amoebocy terna äro 

 af största betydelse för sjöstjärnans lif ej blott vid helandet af upp- 

 komna sår- och brottytor utan möjligen äfven vid en därpå följande 

 nybildning eller regenerering, torde det ej sakna sitt intresse att söka 

 utröna, i hvilken grad defekta eller stympade stjärnor af A. rubens- 

 typen förekomma i naturen, om de höra till undantagen eller till all- 

 männa företeelser. Beträffande sjöstjärnan ifråga har jag ej lyckats 

 finna någon verklig upplysning härom i den mig tillgängliga littera- 

 turen. 



Den, som vistats en tid vid vår västra kust, liar säkerligen lagt 

 märke till, att det egentligen ej hör till sällsynthcterna att iinna 

 stjärnor, hvilka antingen sakna en eller flera af sina fem armar eller 

 hafva dem märkbart mindre än den eller de återstående. Detta oak- 

 tadt tror jag, att man ej kan säga, att defekta utvuxna och 

 könsmogna individer af Asterias rnbens äro allmänna — om man nu 

 skall begagna sig af >ett så oklart uttryckssätt. Bland alla de exemplar, 

 man lyckas insamla under en dag, finner man i regel endast ett fåtal 

 former, som äro defekta eller visa spår efter stympning. Jag tror ej 

 heller, att en någorlunda utvuxen individ af denna sjöstjärna kan vara 

 mycket utsatt för faran att blifva stympad. Såsom bekant är den ej 

 eftersökt till föda af andra djur — snarare tvärt om — och det synes 

 mig, att endast en olycklig tillfällighet eller ett ingripande af männi- 

 skan kan framkalla en stympning. 



Af allt att döma förhåller det sig helt annorlunda med ungformer, 

 hvilka torde få afvakta ännu ett eller flera år, innan de uppnå köns- 

 mognad. Under viss tid på sensommaren träffas flera årsklasser af 

 dessa i riklig mängd bland tång och zostera invid stränderna. De, 

 hvilka jag särskildt uppmärksammat, äro nästan alla af ungefär samma 

 storlek — armarnas längd uppgåi' i regel till omkring 1,5 cm. — och 

 måste tvifvelsutan räknas till fjolårets ungar. I motsats mot äldre djur 

 äro de bräckliga varelser och armarna lossas lättare från munskifvan. 



Den 17 augusti detta år lät jag insamla ett antal exemplar från 

 zosteran på grundt vatten invid Kristinebergs hamn. I en första håf- 

 ning erhöllos 76 exemplar, af hvilka 11 voro defekta, alltså mer än 

 14 %. En andra håfning samma dag och på samma plats inbragte 



