HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 13 



individ är defekt på samma siltt. Den ena har en arm, den andra en 

 annan under regenerering, och hos en tredje är till och med hela 

 munskifvan med fyra armar under nydaning. För att åskådliggöra 

 detta rätt intressanta faktum har jag vidfogat enkla textfigurer af alla 

 dessa elfva individer i naturlig storlek (textfig. 2): för att underlätta 

 orienteringen är madreporskifvans plats angifven. 



När man iakttager att en så stor procent af sjöstjärnorna ifråga 

 äru defekta och stympade, må man med skäl fråga, hvilken mening 

 ligger bakom detta. Är det blott och bart en nyck af slumpen? Jag 

 kan ej tro detta, ehuru det måste erkännas, att själfva stympnings- 

 akten kan te sig så. livar och en, som uppmärksammat de afslitna 

 armarnas lif, själfstäudiga rörelser och vandringar inom ett akvarium 

 eller iakttagit, med hvilken lätthet ute i naturen de stympade delarna 

 ersättas af nya, han måste medgifva, att det existerar en planmäs- 

 sighet i hela denna förvandling. När man så betänker, att hvar och 

 en af stjärnans fem armar innesluter möjligheten att frambringa ett 

 nytt djui", så ligger det nära till hands att se en verklig lagbundenhet 

 — ett talande exempel på könlös fortplantning genom knoppning. 

 Säkert torde vara, att detta sätt att föröka sig bör räknas till nor- 

 mala företeelser och icke till abnorma undantag. Många föregående 

 forskares iakttagelser bekräfta detta. 



Få djur, om ens något, äga en så höggradig regenerationsför- 

 måga. Men detta förutsätter också inneboende krafter, utan hvilkas 

 medverkan något dylikt ej är tänkbart — och såsom sådana har jag i 

 första hand velat betrakta plasma-amoebocyternas enastående plasticitet 

 och anpassningsförmåga. 



Den stora procent af defekta unga individer, som lefva tillsammans 

 inom zostcraformationen, ger en osökt anledning att öfverväga, hvad 

 som kan hafva förorsakat dessa stympningar. Öfver hufvud taget 

 synes vår kunskap därom vara så godt som ingen eller i bästa fall 

 högst bristfällig. Någon bestämd öfvertygelse, grundad på egna iakt- 

 tagelser, har jag ej kunnat bilda mig, hvarför följande meddelande 

 endast är att betrakta som en hypotes, hvilken tarfvar bekräftelse. 



En af orsakerna till stympningen är tvifvelsutan att söka däri, att 

 djuren ofrivilligt fastna med en arm mellan stenar, klippremnor, kaj- 

 byggnader m. m. och för att frigöra sig måste afslita den fastgjorda 

 armen, men detta får säkerligen räknas till undantagen och kan 

 på intet sätt förklara förekomsten af så många defekta ungformer 

 inom zostera- och tångregionerna. En annan förmodan skulle kunna 

 vara den, att de små stjärnorna skulle angripas och stympas af kräft- 

 djur eller vissa fiskar t. ex. spiggar, kantnålar, hafsnålar, smörbultar, 

 stensnultror m. fl., hvilka lefva bland samma växtformationer, men 

 äfven detta är föga sannolikt, när man vet, att sjöstjärnan är afskydd 

 af snart sagdt alla andra hafsdjur. Den enda antagliga förklaring, 

 som jag kan finna, är, att sjöstjärnan, som är otroligt glupsk och 

 öl ver hufvud taget ratar intet ätbart, själf drifven af hunger uppsöker 

 och angriper sådana djur, som äro begärliga till föda, men som på 

 samma gång äga förmågan att stympa angriparen. Nu är det bekant, 

 att sjöstjärnan framför all annan föda föredrager snack- och musseldjur. 



