14 ARKIV EÖR ZOOLOGI. BAND 12. N:0 4. 



Ostronbankarna lida oerhörd skada genom deras åverkan, och våra 

 formationer af blåmusslor locka massor af roflystna sjöstjärnor till 

 sig. Men många musslor äga ett kraftigt vapen i sina två skal och 

 starka slutmuskler, med hvilkas hjälp de med lätthet böra kunna af- 

 klippa en arm eller på annat sätt stycka en mindre sjöstjärna. Unga 

 stjärnor med en armlängd af en å tvä centimeter äro minst lika rof- 

 lystna som äldre och angripa utan betänkande äfven stora musslor, 

 med hvilka de ej äro rustade att upptaga kampen. Hvarken deras 

 armar, fötter eller mage hafva hunnit utvecklas i tillräcklig grad för 

 att de alltid skola kunna gå segrande ur striden. Det är häri jag 

 vill söka linna förklaringen till den stora procenten af defekta ung- 

 former. 



Emellertid kan detta vid första påseendet förefalla föga sannolikt, 

 alldenstund de musslor, som skulle kunna tänkas förorsaka en stymp- 

 ning, ej uppehålla sig på tång eller zostera, där de unga astcriderna 

 under sommarmånaderna uppehålla sig och där dessa hafva ett ofarligt 

 och lätt åtkomligt byte i små snäckdjur t. ex. Rissoa-former m. fl., hvilka 

 öfverflöda bland dessa växtformationer. Det är också påtagligt, att 

 stympningen ej skett under vistelsen här, utan måste hafva inträffat, 

 innan stjärnan slagit sig ner på dessa platser. Ty oemotsägligt torde 

 vara, att ifrågavarande ungformer ej tillbragt hela sin tid på tången 

 eller zosteran. De ha ej efter metamorfosen sjunkit dit och sedan 

 förblifvit där. De ha vandrat dit och enligt mitt antagande är det 

 just under vandringstiden, som stympningen inträffat, ty de hafva då 

 måst förflytta sig öfver en botten af slam, mudder, lera eller sand och 

 hafva då varit i tillfälle att angripa starkskaliga musslor af olika 

 slag t. ex. Nucula, Cardium, Mytilus, Venus, Lucinopsis m. fl. 



Asterias rubens hör nämligen till de ingalunda fåtaliga hafsdjur, 

 hvilka under vissa årstider byta plats och företaga vandringar. Under 

 den varma årstiden linner man densamma talrikast uppe i strandbältet, 

 invid sjöbodar, bryggor m. m., men framemot vinterns inbrott drager 

 den sig mestadels ner mot djupare vatten. Äfven ungformerna följa 

 samma drift. 



Sjöstjärnans förmåga att förflytta sig är rätt ansenlig. Ehuru 

 flera föregående forskare såsom Romanes och Ewart, Peeyer m. fl. 

 lämnat mycket förtjänstfulla bidrag till kännedomen om asteridernas 

 lokomotionsförmåga och jag sålunda öfver hufvud taget ej har något 

 af betydelse att tillägga, kan det likväl vara på sin plats att om- 

 nämna några försök, som jag anställt för att utröna den hastighet, med 

 hvilken yngre individer af Asterias rubens kunna röra sig. För detta 

 ändamål begagnade jag mig af en lodrätt ställd glastub af 150 cm:s 

 längd och 3,5 cm:s diameter invändigt, i hvilken en vattenström på- 

 släpptes, hvilken fick rinna oafbrutet, under det att experimenten 

 pågiiigo. Sjöstjärnan vandrar då af egen drift nästan omedelbart och 

 oail)rutet mot strömmen uppför tubens vertikala y'Ågg, ända tills den 

 uppnätt tubens mynning, något som ej sker, om tuben intar ett hori- 

 sontalt läge. 



Försök 1. Stjärna med 3 cm. långa armar tillryggalade 150 cm. 

 på 14 minuter, alltså 10,7 cm. i minuten och 154,08 meter om 



