HJ. TÉHEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 15 



dygnet. Med denna hastighet skulle den behöfva omkring 6,5 

 dygn för att genomlöpa en våglängd af 1 km. 



Försök 2. Stjärna med 3.6 cm långa armar behöfde IG minuter 

 för att uppnå tubens mynning, alltså 9,4 cm. i minuten och 

 135.3 6 meter om dygnet. 



Försök 3. Stjärna med 1^5 cm. länga armar behöfde 25 minuter 

 för att uppnå tubens mynning, alltså G em. i minuten och 86,4 

 meter om dygnet. 



Försök 4. Stjärna med 1 cm. långa armar behöfde 39 minuter för 

 att uppnå tuböppningen, alltså 3,8 5 cm. i minuten och 55,4 

 meter om dygnet. 



När man betänker, att denna förflyttning försiggått uppför en 

 vertikal glasvägg och emot en rätt stark ström, kan man inse, att 

 äfven de minsta sjöstjärnor kunna röra sig med en rätt ansenlig 

 hastighet samt att de äga förmågan att vandra förhållnings vis långa 

 sträckor öfver en botten, där de sannolikt äro utsatta för faran att 

 lida åverkan af mer eller mindre allvarlig art. 



Blås-amoebocyterna. Dessa skilja sig från de förra ge- 

 nom form och allmänt utseende. Från den centrala korniga 

 delen, som närmast omger kärnan och som vanligen synes 

 väl begränsad, synas, i öfverensstämmelse med hvad Geddes^ 

 omtalar hos den reguljära sjöborren, långa trådformiga något 

 greniga pseudopodier utgå, hvilka förenas med hvarandra 

 »pour former des anneaux complets». Det kan ej förnekas, 

 att man verklisren med hjälp af stark förstoring erhåller in- 

 tryck af att så är förhållandet. Men en mera ingående under- 

 sökning ger vid handen, att denna ringbildning endast är 

 skenbar. Hvad som först gaf mig anledning att misstänka 

 detta, var pseudopodiernas visserligen lifllga men stela rörelser 

 och deras starkt ljusbrytande utseende. Emellertid kunde 

 man verkligen efter en kort stund — en eller annan minut 

 — iakttaga något, som erinrade om starkt ljusbrytande ringar 

 i omgifningen af cellens centrala del. I betraktande af före- 

 målens litenhet och svårigheten att använda immersionslins, 

 alldenstund mellanrummet mellan täck- och objektglasen 

 måste vara så stort, att all tryckning på cellerna ifråga ute- 

 slutes, var det ej möjligt att på lefvancJe material vinna en 

 mera ingående kännedom om dessa »ringars» rätta natur. 

 För den skull företog jag mig att fixera amoebocyterna, ögon- 



^ Archives d. zool. expér. et générale, Torne VIII, Paris 1879— 1880, 

 p. 485. 



