16 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. N:0 4. 



blickligen efter sedan de aflägsnats ur moderdjuret. Efter 

 vederbörlig färgning erhöllos vackra och öfvertygande bilder. 

 Det visade sig då, att de s. k. ringarna ej äro sådana utan 

 blåser, h vilkas konturer genom ständig formförändring åstad- 

 komma den nämnda pseudopodliknande rörelsen. Dessa blåsor^ 

 hvilka växla kolossalt till form, storlek och antal — från en 

 enda till många — hafva i motsats till plasma-amoebocyternas 

 spridda vakuoler väl markerade konturer, hvilka genom be- 

 handlingen med järnhämatoxylinet framträda mycket skarpt 

 (pl. 1, fig. 1, 3, 12, 18). Blåsorna ligga ej i ett och samma plan 

 utan i flera ofvanpå hvarandra, så att do ofta skyrama 

 undan kärnan och cellens korniga centrala parti, hvilka, ehuru 

 nästan svartblå af färgningen, likväl äro svåra att sär- 

 skilja. Blåsornas väggar hafva äfven antagit en mörkare ton 

 och i ett optiskt genomsnitt synas deras konturer nästan 

 svarta och mycket skarpt markerade. Biås-cellens kärna är 

 möjligen något mindre än plasma-amoebocytens, varierande 

 mellan 3,9 jj. och 4,2 5 [j.. Cellens storlek är mycket olika. 

 Utdragna på längden kunna de mäta 15,3 \i., 22, i [j. och ända 

 till 39,1 [J.. 



I likhet med plasma-amoebocyterna utsända biås-cellerna 

 pseudopodier, hvilka låta sig färgas starkt och hvilka redan 

 inuti det lefvande djuret kunna träda i direkt förbindelse med i 

 närheten liggande amoebocy ter af båda slagen eller med deras 

 utskott. Emellertid är det ett faktum, att dessa blås-amoe- 

 bocyter jämte trådliknande pseudopodier äfven utsända så- 

 dana under form af tunna membraner (pl. 1, fig. 18, 19), 

 hvilka liksom blåsornas väggar äro glasklara och strukturlösa, 

 men som genom järnhämatoxylinbehandlingen erhålla en 

 blåaktig svag skiftning. Sedda i vertikalt läge gifva de intryck 

 af enkla trådar. Också är det ej omöjligt, att mycket, som 

 man tager för trådlika utskott hos dessa celler, endast är 

 kanter af hinnlika utskott. Mången gång får man just på 

 grund af dessa hinnor det intrycket, att biås-cellen slitits loss 

 från något sammanhang. 



Anmärkningsvärdt är, att jag så ofta funnit dessa celler, 

 äfven då de äro tätt sammanförda i större eller mindre 

 hopar, isolerade utan att kunna finna någon direkt förbin- 

 delse mellan dem. Detta är också orsaken, h varför jag i det 

 följande ofta begagnat mig af uttrycket »hopar» i stället för 



