HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 17 



syncytier. Helt annorlunda förhålla de sig, då de träda i 

 förbindelse med plasma-amoebocyterna. 



Såsom redan blifvit antydt, hafva biås-cellerna ett myc- 

 ket skiftande utseende. Den ena är knappast lik den andra. 

 På grund af blåsornas extrema form och oregelbundna ut- 

 sträckning genom flera plan inuti cellen, är det knappast 

 möjligt att åstadkomma fullt naturtrogna bilder. 



Förklaringen till den egendomliga snabba pseudopod- 

 rörelsen, som af Geddes beskrifves och som är så lätt att 

 iakttaga hos lefv^ande blås- amoebocy ter, är att finna däri, att 

 blåsornas vattenklara innehåll är stadt i ständig volymför- 



^Sk 





Textfigur 3. Bl ås- amoebocy ter fixerade omedelbart efter af tappningen 

 d, ^^/s 1918. X = två bilder af samma cell i olika plan. 



ändring, hvarigenom deras väggar hastigt utspännas eller 

 skrumpna och åtminstone för ett ögonblick försvinna ur syn- 

 fältet. I optiskt genomsnitt förete de genom utspänning och 

 skrumpning oupphörligt skiftande konturerna af blåsornas 

 väggar en förvillande likhet med verklig om också ovanligt 

 snabb pseudopodrörelse. 



Beträffande proportionen mellan de två slagen af amoe- 

 bocyter, är den svår om ens möjlig att fastställa. Hos vissa 

 djur äro t. ex. biås-cellerna öfvervägande till antal, hos andra 

 åter är förhållandet omvändt. Hvarpå detta beror, är ännu 

 olöst, men sannolikt står det i något sammanhang med äm- 



Ärkiv för zoologi. Band 12. N:o 4. 2 



