28 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. JSIO 4. 



komma hos asteriden ifråga. Hoparnas storlek och samman- 

 sättning må gärna bero af en oberäknelig tillfällighet, men 

 själfva förekomsten af talrika sådana har intet med slumpen 

 att göra; den måste tillskrifvas en hos amoebocyterna inne- 

 boende och medärfd kraft eller sträfvan, en tendens att ingå 

 föreningar af mer eller mindre intim natur, att helt och hållet 

 sammansmälta med hvarandra eller att förena sig till sam- 

 mansatta nätlika bildningar, erinrande om den retikulära 

 bindväfven. Under fullt normala förhållanden motarbetas 

 denna cellernas tendens att sammansluta sig till större sam- 

 manhängande föreningar genom kroppsvätskans rörelser, men 

 dessa förmå synbarligen ej att förhindra uppkomsten af en 

 tallös mängd af smärre retikulära syncytiala hopar. 



Om man med hjälp af stark förstoring granskar de syn- 

 cytiala hoparna, omedelbart efter sedan de uttagits från dju- 

 ret, framgår det med all tydlighet att de äro uppbyggda af 

 mer eller mindre intimt och nätformigt förbundna plasma- 

 amoebocyter antingen ensamt eller tillsammans med blås- 

 amoebocyter. Hoparnas yta är likasom beklädd med hår 

 eller ludd, hvilket härleder sig från åt alla håll utstrålande 

 fina pseudopodutskott eller, om biås-cellerna medverka, äfven 

 af hyalina membraner. Jämte dessa utskott urskiljer man 

 äfven ett periferiskt fint plasmatiskt vakuoliseradt nätverk 

 med längre eller kortare trådfina utlöpare samt framskju- 

 tande celler af den karakteristiska solfjädertypen (pl. 1, fig. 

 6, 9, 17). Det märkliga med denna typ är, att hela cellen med 

 kärna, kornig centraldel och den utbredda hyalina plasman 

 skjuter ut och aflägsnar sig från hopen, med hvilken den slut- 

 ligen sammanhänger endast genom en längre eller kortare stjälk; 

 med ett ord den växer ut likt en blomma ur en tufva. Det 

 är dessa tufliknande hopar, som synas bilda den egenthga 

 jordmån, där de ursprungligen enkla amoebocyterna ombildas 

 till så egendomliga och på olika sätt från hvarandra afvi- 

 kande cellformer. Öfver hufvud taget synas alla celler pä 

 ett mångfaldigt sätt genom utbredning och utstrålning af den 

 periferiska plasman sträfva efter att förstora hoparnas berö- 

 ringsyta med omgif vande medium. 



Bland alla dessa cellhopar träffas många, som äro för- 

 bundna med andra hopar genom ett system af väl utvecklade 

 plasmatiska trådar, ett faktum som är att taga fasta på, 

 emedan det ådagalägger amoebocyternas tendens att äfven 



