HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 29 



under fullt normala förhållanden och oaktadt af cilierörelsen 

 framkallade strömningar bilda mera komplicerade nätverk. 

 Men ett ännu mera talande, ja fullt öfvertygande bevis härför 

 lämnar följande enkla experiment. 



Jag har förut framhållit, att om en »död punkt» uppstår 

 hos en sjöstjärna, t. ex. genom uppkomsten af en såröppning 

 vid brottet af en arm, så att ingen cilierörelse där kan göra 

 sig gällande, så samlas omedelbart dit en stor mängd af 

 amoebocyter och hopar af dem och täppa till öppningen. 

 Detta sker naturligtvis ej genom själfständiga vandringar 

 utan framkallas af cirkelströmmars egenskap att sammanföra 

 mot centrum — den relativt stilla platsen eller »döda punk- 

 ten» — flytande partiklar. Nu kan man med lätthet på 

 konstlad väg framkalla en dylik »stilla plats» eller »död 

 punkt» inuti en sjöstjärna, utan att djuret tager någon för 

 lifvets bestånd ödesdiger skada däraf. Man har endast att 

 genom ett fullkomligt ofarhgt snitt bereda en springlik öpp- 

 ning, genom hvilken man inför ett tunt mindre täckglas in 

 uti kroppshålan. Sårkanterna draga sig omedelbart tillsam- 

 mans och amoebocyterna bidraga till att tillsluta såröppningen. 

 Sjöstjärnan lefver efter denna lilla operation, som om öfver 

 hufvud taget intet händt, äfven om det gäller månader eller år. 



Det återstår nu att se, hvad som sker med det i kropps- 

 hålan införda täckglaset. Om man efter bortåt V2 timmes för- 

 lopp uttager detsamma, visar det sig, att dess båda ytor om 

 1,4X0,8 cm. äro grumliga och ogenomskinliga. Efter behörig 

 fixering, färgning m. m. kan man under mikroskopet konstatera, 

 att detta kommer sig däraf, att amoebocyter i oräknelig 

 mängd hopats på desamma, hvilka just utgöra de omtalade 

 »döda punkterna», relativt oberörda af cilierörelsen i kropps- 

 hålan. Men ej nog härmed; man iakttager äfven, att alla 

 plasma-cellerna, hvilka åstadkommit ett öfverdrag öfver hela 

 täckglaset, ej blott icke äro isolerade utan istället samman- 

 smält till ett stort sammanhängde, nätformigt syncytium, till 

 hvilket äfven blås-amoebocyter anslutit sig. Om man jämför 

 detta nätverk med det, som är återgifvet på taflorna 3 och 

 4 och som föreställer ett nätverk, som uppstått utanför 

 djuret i en »fuktig kammare», skall man fåfängt söka efter 

 några påvisbara olikheter af väsentlig art. Den enda skill- 

 naden mellan dem är uteslutande att tillskrifva sättet, på 

 hvilket de uppkommit, ej på någon förändring hos cellerna. 



