12 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. NIO 14. 



utan äfven förenade till syncytiala hopar af växlande form 

 och storlek. Emellertid är det förenadt med nästan oöfver- 

 vinneliga svårigheter att komma till klarhet med, i hvilken 

 utsträckning dylika syncytiala förbindelser verkligen äro för 

 handen inuti den lef vande borren. Försöken att fixera 

 kroppshålans innehåll in situ ha aldrig medfört några resul- 

 tat. När man sålunda är hänvisad till att med pipetten 

 taga ett vätskeprof, riskerar man, att möjligen förekommande 

 större sammanhängande membranösa förbindelser sönderfalla 

 i fragmentariska smådelar. Det kan äfven ej förnekas, att 

 man ofta får intryck af, att en sönderstyckning verkhgen 

 ägt rum och att de små syncytierna i preparaten ofta äro 

 af slitna delar af något större (tafl. 4, fig, 29; tafl. 5, fig. 4, 

 5, 7, 10). Alla dessa representera afbildningar från preparat, 

 hvilka fixerats omedelbart efter tappningen, hvarför syncy- 

 tierna måste hafva uppstått redan inuti det lefvande djuret. 

 Såsom bekant träffas dylika syncytiala hopar i stor mängd 

 i kroppshålan äfven hos vår vanliga sjöstjärna, men här sy- 

 nas dessa i regel lef va isolerade och fria, så länge som de 

 äro under inflytande af strömningar framkallade genom cilie- 

 rörelsen. 



Emellertid är det lika visst ett faktum, att plasma- 

 amoebocyterna, äfven sedan de aflägsnats från moderdjuret 

 och under nödiga försiktighetsmått upptagits i en mikroskop- 

 kammare, där ingå nya föreningar och bilda plasmodier af 

 högst växlande utseende. Detta försiggår, vare sig att amoe- 

 bocyterna lefvat isolerade i kroppshålan eller redan där in- 

 gått syncytiala förbindelser. 



Geddes, hvilken jämte andra utförligt redogjort för 

 denna pseudo-koagulationsprocess, har omsorgsfullt studerat 

 dess förlopp i den »hängande droppen». Enligt honom dif- 

 ferentieras de stora plasmodierna, hvilka uppstått genom 

 pseudopodiala förbindelser amoebocyterna emellan samt ge- 

 nom cellernas närmande intill hvarandra och sammansmält- 

 ning, »en un ectosarque transparent et homogéne et un en- 

 dosarque granuleux, comme s'ils n'etaient que des amoebes 

 gigantesques ... Ce plasmodium, cet amoebe composé, prend 

 maintenant une activité nouvelle. Son ectosarque pousse 

 rapidement des pseudopodes d'une longueur extraordinaire . . ., 

 qui se ramifient et qui förment des anastomoses.» Af dessa 

 iakttagelser får man den uppfattningen, att plasma-amoe- 



