HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 13 



bocyterna skulle helt och hållet förlora sin individualitet, när 

 de förenat sig till större plasmodier. Min egen erfarenhet 

 är i det stora hela en annan, hvilket kan tillskrifvas flera 

 orsaker, t. ex. mikroskopkamrarnas olika beskaffenhet, men 

 mer sannolikt det förhållandet, att Geddes synes hafva 

 vstuderat endast lefvande material och därvid begagnat sig af 

 en jämförelsevis svag förstoring (Nachet, okul. 3, obj. 5). 



Om man tömmer kroppsvätska af en sjöborre i en rym- 

 lig kammare af min modell, hvilken har afståndet mellan de 

 båda glasen så stort, att något tryck ej kan ifrågakomma 

 och att cellerna obehindradt kunna lägga sig i flera lager 

 ofvanför hvarandra, så finner man snart, att stora oregel- 

 bundna plasmodier uppstå lagrade ofvanpå hvarandra. Ett 

 sådant kan hafva en diameter af 760 |J- eller mer och liknar 

 en af hämatoxylinet mörkfärgad för ljuset nästan ogenom- 

 tränglig massa med den ljusare omkretsen liksom ullig af 

 utskjutande pseudopodiala utskott, trådar och nätverk ( = 

 Geddes' ectosark). Granskar man emellertid sådana ställen 

 af dylika plasmodier, där cellerna ligga tätt hopade, så att 

 ljuset kan genomsläppas, så finner man, att dessa platser äro 

 genomkorsade härs och tvärs af mörkt färgade trådar. Dess- 

 utom utstråla från plasmodiets periferi utom ljusare färgade 

 plasma-utskott, hvilka bidraga till det ulliga utseendet, större 

 och smärre skarpt färgade och hvarandra korsande trådar. 

 Enligt min uppfattning utgöres sålunda grundstommen af 

 dessa plasmodier ej af en likformigt kornig substans, »en- 

 dosarque granuleux» såsom Geddes kallar det, utan af ett 

 mer eller mindre påtagligt system af sammanväfda plasma- 

 trådar. Inbäddade i denna massa ligga kärnorna omgifna 

 af de respektive cellernas finkorniga substans antingen hvar 

 för sig eller hopade inom ett gemensam plasma, d. v. s. bil- 

 dande smärre sync3^tiala hopar inuti de stora plasmodierna. 

 Men äfven i detta senare fall, när ett större eller mindre 

 antal celler helt och hållet sammansmält till ett enda skif- 

 likt plasmodium utan några pseudopodiala förbindelser (tafl. 

 1, fig. 1; tafl. 2, fig. 3), finner man, att de respektive cel- 

 lerna bibehållit en viss individualitet, i det att hvarje kärna 

 omges af tillhörande cells korniga substans. Undentag häri- 

 från sker endast, när kärnorna kommit att ligga mycket tätt 

 intill hvarandra (tafl. 2, fig. 4; tafl. 7, fig. 1). 



Beträffande Geddes' fig. 52 håller jag för sannolikt, att 



